Никълъс Спаркс
Завой на пътя

Превод от английски: [Неизвестен], —

chitanka.info

Както при всички мои романи, би било сериозен пропуск да не благодаря на Кети, моята чудесна съпруга. Вече дванадесет години духът й си остава все така бодър. Обичам те!

Искам да благодаря и на петте си деца — Майлз, Райън, Лендън, Лекси и Савана. Те са моята здрава връзка с живота, а освен това, и най-голямата ми радост.

Лери Киршбаум и Морийн Игън са моя опора през цялото ми професионално развитие. Благодаря и на двамата. (Потърсете имената си в тази книга!)

Ричард Грийн и Хауи Сендърз, холивудските ми посредници, са превъзходни в своя занаят. Благодаря ви, момчета!

Дениз Ди Нови, продуцентка на „Писмо в бутилка“ и „Незабравима разходка“ е не само връх в своята област, но и голяма моя приятелка.

Скот Шуимър, моят адвокат, заслужава напълно благодарностите, които тук му засвидетелствам. Ти си най-добрият!

Майка и Кристийн, мой брат и съпругата му. Обичам ви и двамата.

Бих искал също така да благодаря на Дженифър Ромонело, Еми Баталия и Една Фарли за рекламата, на Флег, който прави кориците на всичките ми книги, на Кортени Валенти и Лоренцо Ди Бонавентура от „Уорнър Брадърз“, на Хънт Лоури от „Гейлорд Филмз“, на Марк Джонсън и Лин Харис от „Ню Лайн Синема“. Аз съм онова, което съм, благодарение на всички вас.

Пролог

С какво всъщност започва една история? В живота рядко попадаме на ясно очертано начало, момент, към който можем да върнем поглед и да кажем, да, това започна именно в оня миг. И все пак, понякога съдбата си избира такъв момент, за да се намеси в нашето всекидневие и да пусне в ход цяла поредица от събития, чийто изход никога не бихме могли да предвидим.

Часът е почти два през нощта и аз съм напълно буден. Преди известно време, когато се опитах да заспя, започнах да се въртя и тръшкам, което трая близо час, преди да се предам. И ето ме сега, седнал с писалка в ръка пред бюрото, дълбоко потънал в мисли за моята собствена среща със съдбата. Това състояние не е необичайно за мен — напоследък май изобщо не мисля за друго.

Ако не смятам тиктакането на часовника от лавицата за книги, в къщата е тихо. Жена ми спи горе, а аз седя вторачен в линиите на жълтия бележник пред себе си и съзнавам, че нямам представа откъде да започна. Не защото изпитвам някакви съмнения относно самата история, а защото не съм наясно с естеството на причините, които ме подтикват изобщо да я споделям с друг. Какво се печели от ровене в миналото? В края на краищата, събитията, които се готвя да изложа, се развиха преди тринадесет години, а ми се струва, че можем да потърсим с пълно основание корените им в две дълги години преди това. Но аз си седя и знам, че трябва да опитам, дори и само, за да загърбя веднъж завинаги всичко това.

Има няколко неща, които освежават спомените ми за оня период: дневникът, който водя още от детските си години, папка с пожълтели вестникарски изрезки, записки за собствените ми разследвания и разбира се — обществените регистри. Налице е и обстоятелството, че съм съживявал стотици пъти тези събития в съзнанието си и те са оставили в него неизличими следи. Ограничена само в тези рамки, цялата история би останала непълна. Има и други замесени в нея и макар да съм очевидец на част от станалото, не съм присъствал лично при всички събития. Давам си сметка, че не е възможно да възстановиш всяко чувство или мисъл в живота на друг човек, но за добро или лошо, точно това ще се опитам да направя.

* * *

Това е преди всичко любовна история и както толкова други любовни истории, тази на Майлз Райън и Сара Ендрюз е всъщност една трагедия. Тя е и разказ за прошката и когато я прочетете, надявам се да сте добили представа за препятствията, пред които бяха изправени Майлз Райън и Сара Ендрюз. Надявам се да вникнете в решенията, които взеха — добри или лоши — тъй както се надявам, че в крайна сметка ще вникнете и в моите.

Но нека да сме наясно: Това не е само историята на Сара и Майлз. Ако тя има свое начало, ще трябва да го потърсим у Миси Райън, ученическата любов на един помощник-шериф в малко градче на Юга.

Миси Райън, също както и съпругът й Майлз, израстват в Ню Бърн. Според всеобща оценка, тя е едновременно очарователна и добросърдечна, а Майлз я бе обичал през целия си съзнателен живот. Тя има тъмнокестенява коса и още по-тъмни очи. Чувал съм да казват, че от произношението й омеквали коленете на мъжете от други части на страната. Тя се смее с готовност, изслушва другите с интерес и често докосва с ръка събеседника си, сякаш го кани да стане част от нейния свят. Както при повечето южнячки, притежава по-силна воля, отколкото личи на пръв поглед. Тя, не Майлз, е водещата фигура в семейството и по правило, съпрузите на приятелките й са приятели на Майлз, като семействата им гравитират около тяхното.

Миси е била душата на класа в гимназията. Била е известна и голяма красавица и макар да е познавала Майлз Райън, не е имала общи часове с него, тъй като той е с година по-голям. Това няма значение. След като ги запознават приятели, те започват да се срещат по време на обедната почивка и след футболни мачове, докато един ден се уговарят да се срещнат у общи познати през уикенда. Скоро стават неразделни и когато той я кани на училищния бал след няколко месеца, вече са влюбени.

Знам, че има хора, които се подиграват с възможността да съществува истинска любов на такава ранна възраст. За Миси и Майлз обаче тя си съществува и е дори по-силна от любовта при по-възрастните, тъй като не е белязана от житейските реалности. Те ходят през всичките години до матурата на Майлз и остават верни един на друг, след като той заминава за колежа при Университета на Северна Каролина, а Миси остава да чака собственото си завършване. На следващата година отива при него, а когато след още три, той й прави предложение по време на една вечеря, тя се разплаква, казва да и прекарва следващия час на телефона, за да съобщи добрата новина на семейството си, докато Майлз довършва вечерята в самота. Той изчаква дипломирането на Миси, а сватбата им препълва черквата на Ню Бърн.

Миси става кредитен инспектор в банка Уочоувиа, а Майлз започва обучение за помощник-шериф. Когато бременността й навлиза във втория месец, Майлз започва да патрулира улиците на Крейвън кънти — техен дом, откакто се помнят. Както много други млади двойки, те купуват своя пръв дай и когато през януари 1981 се ражда Джона, тя поглежда повитото новородено и разбира, че майчинството е най-хубавото нещо, което й се е случвало някога. Макар Джона да не спи нощем до шестия си месец и понякога да й се иска да закрещи срещу него, както той пищи срещу нея, Миси го обича повече отколкото би допуснала, че е възможно.

Тя е превъзходна майка. Напуска работа, за да бъде с Джона непрекъснато, чете му приказки, играе с него и го води да играе с други деца. Може да го наблюдава часове наред. Когато навършва пет години, Миси усеща нужда от още едно дете и двамата с Майлз започват нови опити. Седемте години на брака им са най-щастливите в живота и на двамата.

Но през август 1986, когато е на двадесет и девет години, Миси е убита.

Смъртта й помрачава светлината в очите на Джона и не дава мира на Майлз цели две години. Тя отваря пътя за всичко онова, което предстои да се случи.

Това е историята на Миси, която е и история на Майлз и Сара. Която е също и моя история.

Аз също играя роля в последвалите събития.

Глава 1

Сутринта на 29 август 1988, малко повече от две години след смъртта на жена си, Майлз Райън стои на задната веранда на къщата си, пуши цигара и наблюдава как издигащото се слънце променя утринното небе от мрачно сиво в оранжево. Пред него се простира река Трент, скрила отчасти възсолените си води зад крайбрежните кипариси.

Димът от цигарата на Майлз се вие нагоре, а той усеща как влажността се увеличава и напоява въздуха, в който започват да се носят все повече птичи песни. Минава малка дървена лодка, рибарят маха с ръка, а Майлз отвръща с леко кимване. За толкова му стига енергията, която успява да събере.

Изпитва нужда от чаша кафе. Малко гореща течност и ще бъде готов да се изправи срещу настъпващия ден — да заведе Джона на училище, да държи под контрол закононарушителите, да разнася глоби из околията, както и да свърши ред други неща, които неизбежно се трупат — да се види с учителката на Джона следобед, например. И всичко това е само предястие. Вечерите са още по-натоварени. Постоянно има нещо за правене: сметки за плащане, пазаруване, чистене, оправяне на най-различни неща из къщата. В редките моменти, когато Майлз се окаже малко свободен, той има чувството, че трябва светкавично да се възползва от възможността, ако не иска да я загуби. Побързай, намери нещо за четене! Не се мотай, имаш само няколко минути за отмора! Затвори очи, след миг няма да имаш тая възможност! Всичко това е в състояние да съсипе всеки след време, но какво да прави?

Наистина има нужда от кафе. Никотинът вече не усилва въздействието му и той си мисли да зареже цигарите, но пък какво значение има. Майлз не се смята за истински пушач. Изпушва по някоя и друга цигара през деня, но това не е пушене. Не е като да издухва по един пакет на ден или пък да го е правил цял живот. Започна след смъртта на Миси и може да ги спре, когато реши. Но защо да си дава зор? Белите му дробове са си в ред. Миналата седмица трябваше да гони един крадец и хвана хлапака без никакво затруднение. Един истински пушач не може да се справи с това.

От друга страна, не стана толкова лесно, както на двадесет и две години, но той беше на толкова преди десет и макар че тридесет и две не означават, че трябва да започне търсене на подходящ старчески дом, все пак е поостарял. Усеща го — в колежа се е случвало приятелската вечер да започне в единадесет и да продължи до сутринта. През последните години единадесет е късен час за него и ако не е на работа, по това време вече си е легнал, независимо от трудностите със заспиването. Не може да си представи какво би могло да го задържи извън леглото по това време. Изтощението е негов постоянен спътник. Дори и в нощите, когато Джона няма кошмари — започнали бяха след смъртта на Миси — Майлз пак се събужда сутрин… уморен. Разконцентриран и муден, сякаш се движи във вода. В повечето случаи, той отдава това на напрегнатия начин на живот, който води, но понякога се пита, дали пък няма нещо по-сериозно. Някъде бе чел, че един от признаците на клиничната депресия е „необичайна летаргия, без видима причина.“ Той има причина, разбира се…

Онова, от което наистина има нужда, е малко почивка във виличка на плажа край Ки Уест — място, където може да лови калкан или просто да се отпусне в бавно полюляващ се хамак, където не му се налага да взема решения по въпроси по-сериозни от този, дали да обуе сандали или не, когато тръгне по плажа редом с някоя хубавица.

Това е част от причината. Самотата. Уморен е от нея. От събуждането в празно легло, макар това усещане да продължава да го изненадва. То е ново. През първата година след смъртта на Миси, Майлз не можеше дори да си представи, че ще обича отново друга жена. Никога. Струваше му се, че желанието за женска компания въобще не съществува, че любов и страст са просто теоретически категории, които нямат никакво покритие в реалния живот. След като надживя шока и мъката, които бяха толкова силни, че го довеждаха до плач всяка вечер, той доби усещането, че животът му е някак сбъркан, сякаш излязъл временно от релси, но скоро пак ще влезе в тях, така че няма смисъл много да се напряга за каквото и да било.

Повечето неща останаха непроменени след погребението. Продължаваха да пристигат сметки за плащане, Джона пак искаше да яде, тревата още имаше нужда от косене. Сам той продължава да ходи на работа. Един път, след множество изпити бири Чарли, негов началник и най-добър приятел, попита какво е усещането да загубиш жена си и той му отвърна, че няма чувството Миси наистина да си е отишла. Прилича по-скоро на кратко отсъствие, през което му е поверила грижата за Джона.

Времето течеше, а с него си отиде и вцепенението, с което бе започнал да привиква. Мястото му зае действителността. Макар да продължи пътя си напред, мисълта на Майлз не можеше да се откъсне от Миси. Всичко му напомняше за нея. Особено Джона, който приличаше все повече на нея. Понякога, застанал на прага, след като го е прибрал вътре, той съзираше чертите й на неговото лице и трябваше бързо да се обърне, преди детето да забележи сълзите му. Образът оставаше в съзнанието му часове наред. Обичаше да я гледа, когато спи, с разпусната на възглавницата дълга кестенява коса, винаги вдигнала едната ръка над главата, с леко отворени устни и едва-едва надигащи се от дишането гърди. И уханието й — това бе нещо, което Майлз не би могъл да забрави докато е жив. На първата Коледа след смъртта й, седнал в черквата, той долови използвания от нея парфюм и вкопчен в болката като удавник в спасителен пояс, остана на мястото си дълго след края на службата.

Вкопчил се бе и в други неща. Като младо семейство, с Миси ходеха на обяд във „Фред и Клара“, малко ресторантче недалеч от банката, в която тя работеше. Беше необичайно, а уютната му прегръдка внушаваше и на двамата усещането, че нищо помежду им не може да се промени. След раждането на Джона, разредиха посещенията си, но той започна отново да ходи, когато Миси ги напусна, като че с надежда да усети попилите в ламперията тогавашни чувства. Домашният ред също се поддържаше в наложените от нея рамки. След като тя ходеше на покупки в четвъртък вечер и той ще ходи тогава. Миси садеше домати край стената на къщата, сади ги и той. Миси бе убедена, че няма по-добър почистващ препарат от лизола, така че той не търсеше друг. Миси присъстваше постоянно във всяко негово действие.

Но ето че някъде миналия април всичко това започна да се променя. Промяната настъпи без предупреждение и Майлз я усети начаса. Слизайки към центъра, той се улови, че наблюдава млада двойка на тротоара, хваната за ръце. И за един светкавичен миг Майлз се видя на мястото на мъжа, а жената беше с него. Или не точно тя, а някоя… някоя, която би обичала не само него, но и Джона. Някоя, която да го развесели, с която да сподели бутилка вино на продължителна вечеря, някоя, която да докосне и прегърне, с която да си шепне, когато загасят лампата. Някоя като Миси, помисли си той и ликът й веднага събуди чувство за вина и предателство, които го изпълниха цял и прогониха образа на младата двойка завинаги.

Или поне той така си мислеше.

Същата вечер, след като се пъхна под завивката, Майлз се улови, че мисли пак за тях. И макар усещането за вина и вкусът на предателство да се появиха отново, те не бяха така силни, както през деня. Точно тогава разбра, че е направил първата, макар и малка стъпка, към привикване с мисълта за загубата.

Започна да се оправдава пред самия себе си, че сега е вдовец, че няма нищо неестествено в тези му мисли и беше убеден, че никой няма да го осъди заради тях. Никой не очакваше от него да прекара живота си в самота, дори през последните месеци, приятели му бяха предлагали неведнъж да го запознаят с различни жени. Освен това, Майлз ясно съзнаваше, че Миси би искала той да се ожени отново. Беше му го казвала сама и то не един път. Като повечето съпрузи и те са разигравали етюда „ами какво ще стане, ако?“ и макар да не допускаха мисълта за възможността да се случи нещо толкова ужасно и двамата поддържаха тезата, че за Джона не би било добре да израсне само с един родител. Не би било добре и за оцелелия съпруг. Но някак много бързо стана всичко.

С напредването налятото, мисълта да си намери някого започна да го посещава все по-често и за по-дълго. Миси пак си бе тук, тя щеше да бъде тук винаги… но Майлз започна да обмисля сериозно възможността, да си намери спътница в живота. Късно вечер, настанил Джона в люлеещия се стол отзад — това бе единственото средство да го освободи от тормоза на кошмарите — тези мисли го спохождаха най-редовно и упорито, следвайки винаги един и същи ход. Започваше се от „вероятно би могъл“ да си намери някого, минаваха през „вероятно ще си намери“, за да стигнат до „вероятно трябва да си намери“. И в този миг, независимо от неговото желание, в съзнанието му се оформяше мисълта, че „вероятно няма да стане“.

Причината за това се намираше в спалнята му.

На полицата там имаше издута жълта папка с досието на нейната смърт. Онова, което сам бе събрал за себе си в последвалите погребението месеци. Държеше го пред очите си, за да не забрави никога случилото се, за да му напомня, че има още работа за вършене.

Държеше го, за да му напомня за неговия провал.

* * *

Няколко минути по-късно, загасил фаса на парапета, той влиза вътре, сипва си кафето, от което има нужда и тръгва през хола. Джона още спи, когато надниква в стаята му. Добре, има още малко време. Тръгва към банята.

Завърта кранчето, водата съска и стене, преди да се появи най-накрая. Взема душ, бръсне се и си измива зъбите. Прокарва гребен през косата, като отбелязва за пореден път, че е станала по-малко от преди. Навлича бързо шерифската униформа, измъква кобура от заключената кутия над вратата на спалнята и го препасва. Чува Джона да шумоли в стаята си. Този път той веднага насочва към Майлз погледа на подутите си от сън очи. Седи в леглото с чорлава глава. Надали има и минути, откак се е събудил. Майлз се усмихва.

— Добро утро, шампионе.

Джона го поглежда от леглото като в забавен кадър.

— Здрасти, татко.

— Готов ли си за малка закуска?

Протяга ръка настрани.

— Може ли палачинки?

— Какво ще кажеш за няколко вафли? Малко закъсняваме.

Джона се навежда и вдига панталоните си, оставени там от Майлз вечерта.

— Това го казваш всяка сутрин.

Майлз свива рамене.

— Ами ти всяка сутрин се успиваш.

— Събуждай ме по-рано тогава.

— Хрумва ми нещо по-разумно: Защо не започнеш да си лягаш, когато ти кажа вечер?

— Тогава не съм уморен. Уморен съм само сутрин.

— А, значи и ти.

— А?

— Няма нищо — отвръща Майлз и му посочва банята. — Не забравяй да се срешеш, след като се облечеш!

— Добре — отвръща Джона.

Повечето сутрини протичат по подобен начин. Пъхва няколко вафли в тостера и си налива нова чаша кафе. Докато синът му се облече и се появи в кухнята, топлата вафла е вече в чинията му, заедно с чаша мляко до нея. Майлз е намазал маслото, но Джона обича сам да го залива със сироп. Майлз се заема със собствената си закуска и около минута никой от двамата не говори. Джона изглежда е все още в своя малък свят и макар Майлз да иска да говори с него, чака да дойде поне малко на себе си.

След няколко минути на уютна тишина, Майлз се прокашля.

— Е, как върви училището? — пита той.

— Ами, добре, струва ми се.

Въпросът е също част от ритуала. Бащата всеки път пита как върви училището и всеки път научава, че върви добре. Когато обаче днес приготвя раничката за училище, Майлз намира бележка, с която учителката на Джона го моли да се видят днес. Нещо в тази бележка го кара да си помисли, че не става дума за обичайната кореспонденция между учители и родители.

— Добре ли си с уроците?

— Ъ-хъ — отвръща Джона и свива рамене.

— Харесваш ли учителката?

Джона кимва между два залъка и отново хъмка.

Майлз чака да види, дали няма да добави нещо, но той не го прави. Навежда се към него.

— Защо тогава не ми каза за бележката, която ми е изпратила?

— Каква бележка? — пита Джона с невинен вид.

— Бележката в раничката ти. Онази, която учителката е искала да прочета.

Джона пак свива рамене, които подскачат като вафлите в тостера.

— Трябва да съм забравил.

— Как може да се забрави такова нещо?

— Не знам.

— А знаеш ли защо ме вика?

— Не… — Джона се колебае и Майлз разбира на секундата, че не му казва истината.

— Синко, да нямаш някакви неприятности в училище?

Сега Джона примигва и вдига поглед. Баща му никога не го нарича „синко“, ако не е направил беля.

— Не, татко. Аз никога не лудувам, честно.

— Какво има тогава?

— Не знам.

— Помисли!

Джона се върти на стола си, разбрал, че е стигнал предела на бащиното търпение.

— Ами, може би имам малко трудности с някои неща.

— Стори ми се, че според думите ти, училището върви добре.

— Училището си върви добре. Мис Ендрюз е наистина добра и всичко си е както трябва и там ми харесва — той млъква за миг. — Просто невинаги разбирам какво става в час.

— Точно затова ходиш на училище. За да учиш.

— Знам — отвръща детето, — но тя не е като мисис Хейз миналата година. Дава ни трудни задачи. Просто не мога да се справям с някои от тях.

Джона изглежда едновременно объркан и уплашен. Майлз протяга ръка и я отпуска на рамото на сина си.

— Защо не си ми казал, че срещаш затруднения?

Минава доста време, преди Джона да отговори.

— Защото — мълви той най-подир, — не исках да ми се сърдиш.

* * *

След като закусват и се убеждава, че Джона е готов за тръгване, Майлз му помага да нахлузи ремъците на раничката и го повежда навън. Момчето мълчи. Баща му прикляква и го целува по бузата.

— Не се тревожи за следобед! Всичко ще бъде наред, нали?

— Да — мърмори Джона.

— И не забравяй, че ще те прибера, така че не се качвай на автобуса!

— Да — казва още един път Джона.

— Обичам те, шампионе!

— И аз те обичам, татко!

Майлз гледа подир сина си, докато той отива към автобусната спирка на пресечката.

Миси, беше сигурен в това, нямаше да се остави да бъде изненадана като него от тазсутрешния разговор. Тя щеше да знае, че Джона има неприятности в училище. Миси се справяше с такива неща.

Миси се справяше с всичко.

Глава 2

Вечерта преди срещата с Майлз Райън, Сара Ендрюз вървеше пеша през стария квартал на Ню Бърн, като правеше всичко възможно да поддържа равномерен ход. Колкото и да се стараеше да извлече максималното от това физическо натоварване — тя беше станала убеден привърженик на ходенето пеша още преди пет години — след идването й в този град, задачата се оказа трудна. При всяко нейно излизане се намираше по нещо ново, което да привлича вниманието й, което да я кара да спре, за да го разгледа.

Ню Бърн е основан през 1710 година и е разположен по бреговете на реките Нойс и Трент, в източната част на Северна Каролина. В качеството си на втори по възраст град в щата, той бе дал навремето подслон на Трайън пелъс — резиденция на колониалния губернатор.

Унищожен от пожар през 1798, палатът бе реконструиран през 1954, заедно с едни от най-изисканите градини в целия Юг. Лалета и азалии украсяваха с цветовете си цялото пространство всяка пролет, за да отстъпят място на хризантемите на есен. Веднага след пристигането си Сара направи обиколка на градините. Макар да беше между двата сезона, на нея й се прииска да живее близо до палата, за да може да го посещава всекидневно.

Нанесе се в старинен апартамент на няколко пресечки от мястото, в самото сърце на стария град. До него се стигаше по стълбище, разположено през два входа от аптеката, в която през 1898 година Кейлъб Бредхъм продал за първи път питието на Бред, на което било съдено да се превърне в световноизвестната пепси-кола. Зад ъгъла се намираше епископалната черква — внушителна тухлена постройка, засенчена от извисени магнолии, чиито порти се отварят за пръв път през 1718 година. След като излезе от жилището си на разходка, Сара минава и покрай двете места, за да излезе на Фрънт стрийт, където през последните двеста години грациозно се издигат някои от старите богаташки къщи на града.

Онова, което особено й харесва, е обстоятелството, че повечето къщи са грижливо реставрирани, една по една, в течение на последния половин век. За разлика от Уилямсбърг във Вирджиния, който е възстановен чрез дарение от Фондация „Рокфелер“, общинарите на Ню Бърн се бяха обърнали с призив към жителите на града и те откликнаха положително. Усещането за общност примами родителите й тук, а тя самата не знаеше нищо за Ню Бърн, до преместването си тук през миналия юни.

Докато върви, Сара размишлява за това, колко се различава Ню Бърн от Балтимор в Мериленд, където е родена и израснала, където е живяла до преди няколко месеца. Макар Балтимор също да има богата история, той е преди всичко голям град. Ню Бърн от своя страна, е малко южно градче, сравнително усамотено и по принцип непроявяващо интерес към все по-забързания ритъм на живота другаде. Тук хората й махат за поздрав, когато ги среща по улицата и всеки зададен от нея въпрос обикновено има за последица пространен, бавен отговор, изпъстрен с препратки към хора или събития, за които не е чувала до момента, сякаш всички и всичко тук е свързано. Обикновено това й харесва, но понякога я изкарва от нерви.

Родителите й се преместиха тук, след като баща й пое ръководството на администрацията в областния медицински център. След развода на Сара и двамата започнаха да я уговарят да се премести и тя. Като познаваше добре майка си, Сара отлагаше преместването цяла година. Не че не я обичаше, а просто тя можеше понякога да бъде толкова… изтощаваща, поради липса на по-точна дума. За да има мир, най-накрая прие съвета и слава богу, нямаше основания да съжалява, поне до момента. Беше тъкмо онова, от което имаше нужда, но колкото и очарователно да бе градчето, тя по никакъв начин не се виждаше в ролята на негова жителка завинаги.

Ню Бърн, това й стана ясно още в началото, не беше град за самотници. Нямаше кой знае колко много места за срещи с други хора, а онези на нейната възраст, с които бе имала възможност да се запознае, бяха вече семейни. Както в много други южни градчета, тук съществуваше определен обществен ред, който доминираше над живота в града. Предвид обстоятелството, че повечето й връстници бяха женени, за сама жена бе доста трудно да се впише в тази социална схема или дори да направи опит за това. Особено за разведена новодошла.

От друга страна, това беше прекрасно място за отглеждане на деца и често пъти, по време на разходките си, Сара обичаше да мечтае как животът й би могъл да се развие по-иначе. Като младо момиче тя беше уверена, че ще получи нещата, които желае: брак, деца, дом в квартал, където хората се събират по дворовете в петък след края на седмичната работа. Такъв беше собственият й живот като дете и такъв искаше да води като възрастна. Но не се получи. В живота често става така — това поне успя да научи.

Известно време живя с мисълта, че все пак всичко е възможно. Особено след като се запозна с Майкъл. Тя тъкмо се готвеше да стане учителка, а той току-що бе получил дипломата си от университета в Джорджтаун, където бе специализирал управление на бизнеса. Семейството му е сред най-известните в Балтимор. Домогнало се до голямо богатство в банковия сектор, то беше изключително затворено, а членовете му заемаха постове в най-различни управителни бордове или определяха политиката на клубове, чието основно предназначение бе да държат настрана считаните за по-нискостоящи граждани. Майкъл обаче сякаш не се придържаше към ценностната система на семейството си и бе считан за превъзходна партия. Всички глави се обръщаха в негова посока при влизането му, където и да е и макар, че си даваше прекрасно сметка какво става, една от най-привлекателните му черти беше навикът да се преструва, че хорското внимание му е безразлично.

„Преструва“ разбира се, беше ключовата дума.

Сара естествено, както всичките й приятелки, знаеше кой е, когато го видя на едно събиране и остана изненадана, че по едно време дойде да я поздрави. Искрата пламна начаса. Късият разговор доведе до по-продължителен още на следващия ден, а той от своя страна прерасна във вечеря. Много скоро връзката им укрепна и тя се влюби. След една година Майкъл поиска ръката й.

Майка й остана възхитена от новината, но баща й каза само, че се надява да бъде щастлива. Може би усещаше нещо, а може би просто беше твърде опитен, за да знае, че приказките рядко се сбъдват в истинския живот. Както и да е, тогава той нищо не каза и ако трябва да бъдем честни, Сара не си даде труд да научи какви са резервите му, освен когато Майкъл поиска от нея да подпише предбрачен договор. Той обясни, че семейството му настоява, но макар да направи всичко възможно, за да прехвърли отговорността върху родителите си, нещо в нея й подсказа, че дори да ги нямаше, той пак би настоял. Въпреки всичко, Сара подписа документите и същата вечер родителите му дадоха пищен прием, за да оповестят предстоящия брак.

След седем месеца Сара и Майкъл бяха съпрузи. Меденият месец прекараха в Гърция и Турция, а когато се върнаха в Балтимор, наеха жилище на по-малко от две пресечки от дома на Майкъл. Макар да не й се налагаше да работи, Сара започна да преподава в едно начално училище. Майкъл изненадващо подкрепи напълно това нейно решение, но отношенията им по онова време си бяха такива. През първите две години на брака им, всичко изглеждаше идеално: двамата прекарваха дълги часове в леглото през уикендите, потънали в приказки и любов, а той й довери намерението си да навлезе в политиката. Разполагаха с голям кръг приятели — повечето хора, които Майкъл бе познавал цял живот — и постоянно имаше приеми за посещаване или пък някой организираше кратки излети. Остатъкът от свободното си време използваха във Вашингтон, където ходеха на театър и по музеи, разхождаха се сред паметниците на Капитолия. Именно там, пред мемориала на Линкълн, Майкъл й каза, че е готов да стане баща. Тя бурно го прегърна, преди да е довършил, като си даде сметка, че нищо, казано от него, не би могло да я направи по-щастлива.

Кой би могъл да обясни станалото след това? Няколко месеца след този блажен ден Сара все още не е бременна. Лекарят й казва да не се безпокои, защото в някои случаи минавало повечко време след спиране на хапчетата, но въпреки това я съветва отново да му се обади, ако проблемите продължат.

Те продължават и й насрочват изследвания. След няколко дни резултатите излизат и те се срещат с лекаря. Когато сядат срещу него, тя разбира с един поглед, че нещо не е наред.

Тогава Сара научава, че яйчниците й не са в състояние да произвеждат яйцеклетки.

Седмица по-късно двамата имат първата сериозна свада. Майкъл не се прибира след работа и тя прекарва часове наред, кръстосвайки жилището, като се пита защо не се обажда по телефона и си представя най-ужасяващи случки. Когато най-накрая се прибира, тя е обезумяла, а той — пиян. „Аз не съм ти собственост“ е всичко, което казва в собствена защита, след което кавгата няма спиране. Разгорещени, и двамата си наговорят ужасни неща. Сара съжалява още същата нощ. Майкъл се извинява, но след това става някак резервиран и далечен. Тя го притиска, а той отрича чувствата му към нея да са се променили.

— Всичко ще се оправи — казва той. — Ще го преживеем.

Нещата обаче продължават да се влошават. Всеки следващ месец носи по-чести скандали, а пропастта помежду им се разширява. Една вечер, когато тя за пореден път казва, че винаги могат да помислят за осиновяване, Майкъл просто отхвърля възможността с думите:

— Родителите ми няма да приемат такова нещо.

Именно в тоя момент тя осъзнава, че връзката им е претърпяла необратими промени. Това става ясно не от думите му, нито пък от обстоятелството, че той видимо застава на страната на родителите си. Изразът на лицето му й дава да разбере, че той започва да разглежда проблема като неин, а не техен.

След по-малко от седмица го сварва в трапезарията с чаша бърбън пред себе си. От помътнелия поглед разбира, че не му е първата. Искал да се разведат, започва той. Сигурен бил, че тя ще го разбере. Когато свършва, Сара не е в състояние да каже каквото и да е. Нито пък има желание.

Бракът свършва. Продължил е по-малко от три години. Сара е на двадесет и седем.

Следващите дванадесет месеца минават като на сън. Всеки иска да разбере какво се е случило. Като не се смятат родителите й, Сара не казва никому. „Просто не се получи“, е лаконичният отговор за всеки любопитен.

Като не знае какво друго да прави, тя продължава да учителства. Започва да прекарва два часа седмично с една чудесна консултантка, Силвия. Тя предлага да се включи в някоя група за социална терапия и Сара посещава няколко сбирки. През повечето време слуша и си мисли, че сбирките й се отразяват добре. Но понякога в малкия си апартамент, тя усеща целия товар на случилото се и се разплаква, без да е в състояние да се овладее часове наред. В един особено черен момент, дори мисли за самоубийство, макар да не споделя това нито с родителите, нито с консултантката. Точно тогава разбира, че трябва да напусне Балтимор, трябва да намери място, където да започне отначало. Трябва й място, където спомените не са така живи, където не е била по-рано.

И сега, тръгнала по улиците на Ню Бърн, Сара прави всичко възможно да продължи напред. И това е борба понякога, но не такава, каквато бе в миналото. Родителите й помагат по свой собствен начин — баща й изобщо не говори по въпроса, а майка й изрязва от списанията статии, посветени на последните медицински новости, но брат й, Брайън, направо й спасява живота, преди да замине като първокурсник в Университета на Северна Каролина.

Като повечето юноши, той е малко отнесен и саможив, но се оказва наистина съчувстващ слушател. Когато и да го потърси, за да изплаче болката си, той е насреща, а сега й липсва много. Винаги са били близки. Като по-голяма сестра, тя сменяше пелените му, хранеше го, когато майка й позволяваше това. По-късно, когато тръгна на училище, тя му помагаше с уроците и именно тогава разбра, че иска да стане учителка.

Това е решение, за което никога не съжали. Преподаването й харесваше много, общуването с деца й допадаше невероятно. При всяко влизане в нова класна стая, при вида на поредните тридесет обърнати с очакване към нея личица, тя разбираше, че е намерила правилната професия. Както повечето млади учители, в началото и тя беше идеалистка. Искрено вярваше, че всяко дете ще се поддаде на влиянието й, стига да положи достатъчно усилия. За съжаление, трябваше да научи, че не е така. Някои деца, бог знае по какви причини, издигаха стена между нея и себе си и никакви нейни усилия не можеха да я преодолеят. Това бе най-неприятната страна от работата й, единствената, която я държеше понякога будна нощем, но която въпреки това не й пречеше да продължава да опитва.

Сара бърше потта от челото, благодарна, че въздухът най-сетне започва да се разхлажда. Слънцето се спуска по небосклона, а сенките се издължават. Когато минава край пожарната, двама от служителите й, седнали отпред на градински столове, кимат дружелюбно. Тя се усмихва. Доколкото й е известно, не съществува такова явление като пожар в този град. Вече четири месеца ги вижда и двамата, всеки ден на абсолютно същите места.

Ню Бърн.

Откак се премести тук, животът й тръгна в едни твърде опростени рамки. Макар че понякога й липсваше шумната енергия на големия град, трябваше да признае, че забавянето на темпото си има своите преимущества. През лятото прекарваше дълги часове в бродене из старинните магазинчета в центъра или просто загледана в яхтите, вързани зад „Шерътън“. Дори сега, когато училището започна отново, тя не бързаше за никъде. Работеше и се разхождаше, и като изключим посещенията при родителите й, повечето вечери прекарваше сама, слушаше класическа музика и преработваше учебните планове, донесени от Балтимор. И това й харесваше.

Понеже беше все още нова в училището, плановете й имаха нужда от дооглеждане. Установи, че много ученици от класа й не са напреднали в материала по основните предмети колкото би трябвало и се налагаше да забави темпото и да се захване с известна помощна работа. Това не я изненадваше — всяко училище напредваше по различен начин. Убедена бе, че до края на годината повечето ученици ще стигнат там, където трябва да стигнат. Имаше обаче едно момче, което я тревожеше особено много.

Джона Райън.

Добро момче: свито и скромно. Лесно за контролиране дете. В първия учебен ден Джона седеше на последния ред и отговаряше учтиво на въпросите й, но опитът от Балтимор я бе научил да внимава много с такива деца. В някои случаи нямаше нищо тревожно, но в други се оказваше, че се опитват да се скрият. След като накара класа да предаде първото контролно, тя си отбеляза наум, да провери неговата работа особено внимателно. Не стана нужда.

Това контролно — късо съчинение за лятото — даваше възможност на Сара бързо да прецени, до каква степен децата владеят писането. Повечето работи съдържаха обичайния комплект правописни грешки, недовършени мисли и грозен почерк, но тази на Джона се открояваше от останалите, просто защото не беше онова, което тя искаше. Той бе написал името си в горния ъгъл, но вместо съчинение бе нарисувал себе си по време на риболов с малка лодка. Когато го попита, защо не е направил поисканото от него, той обясни, че мисис Хейз винаги му позволявала да рисува, защото „с писането не съм много добре“.

В съзнанието й звънват предупредителни звънчета. Тя се усмихва и се привежда над него, за да я усети близка.

— Ще ми покажеш ли? — пита тя. След известно време Джона кимва неохотно.

Докато останалите се занимават с нещо друго, Сара сяда до Джона, а той показва всичко, на което е способен. Тя разбира веднага, че няма никакъв смисъл — Джона не може да пише. Същия ден се убеждава, че той едва срича. Не е по-добър и в аритметиката. Ако трябва да определи степента на развитието му, без да знае нищо за него, би казала, че се намира в началото на детската градина.

Първата й мисъл е, че Джона вероятно страда от някакъв недостатък, нещо като дислексия[1], но след около седмица разбира, че не е това. Той не размества думи или букви и разбира отлично всичко, което му се казва. Покаже ли му нещо един път, той започва да го прави както трябва. Проблемът му идва оттам, че явно досега не се е занимавал с учебна работа, понеже учителите му не са искали това от него.

След като разпита един-двама от другите учители, тя научи за майката на Джона и макар да изпита съчувствие към съдбата на детето, тя бе убедена, че не е в ничий интерес — най-малко в интерес на самия него да го оставят настрана, както са правили до момента учителите му. От друга страна, не можеше да отдели на Джона необходимото внимание, заради останалите ученици в класа. В края на краищата реши да се срещне с бащата на момчето, да му разкаже всичко с надежда, че двамата ще намерят изход от положението.

Чувала бе за Майлз Райън.

Не кой знае какво, но знаеше, че повечето хора го харесват и уважават, както и че много обича сина си. Това беше добре. Независимо от малкия си учителски опит, тя се бе натъквала на родители, които сякаш пет пари не дават за децата си и ги разглеждат по-скоро като бреме, отколкото като дар божи. Срещала бе и такива, които бяха убедени, че тяхното дете не може да кривне от правия път. И с двата родителски типа бе невъзможно да се работи. Казваха, че Майлз Райън не е такъв.

На поредната пресечка Сара най-после забавя ход и изчаква минаването на няколко коли. Пресича улицата, махва за поздрав към мъжа, застанал зад гишето на аптеката и грабва съдържанието на пощенската кутия, преди да се изкачи към апартамента си. Отключила вратата, тя му хвърля бърз поглед и го оставя на масичката до вратата.

В кухнята си налива чаша ледена вода и я отнася в спалнята. Тъкмо се е съблякла и е захвърлила дрехите в коша, предвкусвайки удоволствието от студения душ, когато забелязва мигащата лампичка на телефонния секретар. Натиска бутона и чува гласа на майка си да казва, че би могла да се отбие по-късно, ако няма нищо друго предвид. Гласът е леко напрегнат, както обикновено.

До секретаря, върху нощното шкафче, е подпряна семейна снимка: Морийн и Лери в средата, Сара и Брайън от двете страни. Апаратът щраква и се чува втори запис, пак от майка й:

— О, мислех, че вече си се прибрала… Надявам се всичко да е наред…

Да ходи или не? Отива ли й се?

Защо не? И без това няма какво друго да правя, решава накрая тя.

* * *

Майлз Райън кара по Мадам Моорс лейн, тесен път, който лъкатуши по брега както на Трент, така и на Брайсис крийк, от центъра на Ню Бърн към Полоксвил, малко селце на дванадесет мили в южна посока. Наименуван в памет на жената, държала някога един от най-прочутите бардаци в Северна Каролина, той минава край някогашната къща и днешен гроб на Ричард Добс Спейт, южняшки герой, подписал Декларацията за независимост[2]. По време на Гражданската война[3] юнионисти[4] изравят тялото от гроба и набучват черепа му на портата, като предупреждение към гражданите да не оказват съпротива на окупацията. Като дете, тази история не позволяваше на Майлз да приближава до това място.

Въпреки красотата и относителната си уединеност, този път не е за деца. Тежки, претоварени с трупи камиони ръмжат по него ден и нощ, а шофьорите им имат склонност да подценяват опасността на завоите. Като собственик на къща в района, Майлз се опитва от години да издейства по-сериозни ограничения на скоростта по пътя.

Никой, освен Миси, не му обърна внимание.

Този път винаги го кара да си спомни за нея.

Майлз измъква нова цигара, пали я и сваля стъклото. Вътре нахлува топъл въздух и както обикновено, в съзнанието му се появяват кадри от съвместния им живот и също както обикновено, тези образи го отвеждат до последния им ден.

По някаква ирония на съдбата, този ден, неделя, той прекара в по-голямата му част извън къщи. Майлз отиде за риба с Чарли Къртис. Излезе рано призори и макар двамата с Чарли да се върнаха с добър улов, това не бе достатъчно да умилостиви съпругата. Миси го посрещна с измърляно лице и ръце на кръста, като му хвърли изпепеляващ поглед. Не каза нито дума, но и нямаше нужда — погледът й каза всичко.

Брат й пристигаше с жена си от Атланта на следния ден и тя се опитваше да приведе къщата в подходящ за гости вид. Джона лежеше болен от грип, което не улесняваше нещата за нея, тъй като върху й лягаха допълнителни грижи. Но не това бе причината за гнева й — тя бе в самия Майлз.

Макар да каза, че няма нищо против той да отиде за риба, Миси го помоли да свърши работата в двора още в събота, за да няма грижа и за нея. В службата обаче изникнаха допълнителни неща в събота и вместо да се извини пред Чарли в неделя, той предпочете все пак да отиде за риба. През целия ден Чарли го подиграваше, че сигурно ще спи на кушетката в хола и Майлз си даде сметка, че сигурно има право. Дворната работа обаче си е дворна работа, докато риболовът си е риболов и Майлз прекрасно знаеше, че нито братът на Миси, нито етърва й ще се притеснят особено, ако в градината има някой и друг излишен плевел.

Освен това, каза си Майлз, ще свърша всичко, като се върна и той наистина имаше такова намерение. Не искаше да прекара целия ден в риболов, но както често се случва при тези излети, от едно на друго работата се проточи и той загуби представа за времето. Въпреки всичко, той си бе приготвил следното изказване: „Не се притеснявай, ще се погрижа за всичко, дори ако за целта отиде цялата нощ и се наложи да работя на фенерче.“ Може би, нещата щяха да са по-различни, ако сутринта й бе казал за плановете си, преди да се измъкне. Но не го направи и докато се прибере, тя бе свършила сама повечето работа. Ливадата бе подкастрена, алеята оформена, а около стълба с пощенската кутия бяха разсадени нови теменужки. Това й бе отнело часове и да се каже само, че е ядосана, би било крайно подценяване на състоянието й. Даже и бясна не би било точно. Ставаше дума за нещо много по-сериозно. Разликата бе като между запалена клечка кибрит и горски пожар и той си даваше сметка за това. Виждал бе този поглед няколко пъти, само няколко пъти за всичките години на брака им. Майлз преглътна и си помисли: „Започва се.“

— Здравей, скъпа — започна смирено той, — съжалявам за закъснението. Загубихме представа за времето.

Още докато говори, Миси се извръща и казва през рамо:

— Отивам да потичам. Можеш сам да се оправиш с това, нали? — готвела се бе да издуха тревата от пешеходната пътека и автомобилната алея — духалката лежи на тревата.

Майлз е достатъчно благоразумен, за да не каже нищо.

След като тя влиза вкъщи да се преоблече, той измъква хладилната чанта от колата и я внася в кухнята. Когато Миси се показва откъм спалнята, той още подрежда рибата в хладилника.

— Тъкмо прибирах рибата… — започва той, а Миси стиска зъби.

— А какво става с онова, за което те помолих?

— Ще го направя — нека само свърша с рибата, за да не се развали.

Миси опулва очи.

— Остави я! Аз ще имам грижата, когато се върна.

Мъченическата интонация. Майлз не може да я търпи.

— Ще го направя — отвърна той. — Нали обещах, че ще го направя.

— Също както обеща, че ще се погрижиш за ливадата, преди да отидеш за риба.

Тук трябваше просто да прехапе устни и да замълчи. Добре, прекарал е деня в риболов, вместо да помага в къщата. Добре, беше я подвел. Но, дявол да го вземе, не е станало кой знае какво, нали. Става дума само за брат й в крайна сметка. Не им идва на гости президентът. Не съществува никаква причина човек да полудява до такава степен.

Да, трябваше да си трае. Ако се съди по погледа й след неговите думи, по-добре да не ги бе произнасял. Когато затръшна вратата зад гърба си, Майлз чу как задрънчаха прозорците.

След като излезе, Майлз осъзна, че не е прав и съжали за стореното. Постъпил бе като лайно и тя имаше право да му крещи.

Да се извини, обаче, нямаше да има възможност.

* * *

— Още не си ги отказал, а?

Чарли Къртис, местният шериф, хвърли поглед през масата, докато приятелят му сядаше срещу него.

— Не пуша — бързо отвърна Майлз.

Чарли вдигна ръце.

— Знам, знам — вече си ми го казвал. Виж какво, ако си решил да се самозалъгваш, нищо не мога да направя. Във всеки случай, ще махам пепелниците, когато се появяваш наблизо.

Майлз се засмя. Чарли беше сред малцината в тоя град, които се държаха с него, както преди. Бяха приятели от години. Именно Чарли предложи навремето Майлз да стане помощник-шериф, а после го взе под крилото си в мига, в който завърши обучението си. Беше по-стар — навършваше шестдесет и пет през март — и косата му бе прошарена. Натрупал бе пет-шест кила през последните години — повечето около кръста. Не приличаше на ония шерифи, които плашат хората с вида си, но беше проницателен и умен, знаеше как да измъкне отговорите, които му трябваха. Никой дори не се опита да излезе срещу него в последните три избора.

— Няма въобще да се появявам — отвърна Майлз, — ако не престанеш с тези смехотворни обвинения.

Седяха в едно сепаре в ъгъла и притеснената от дошлата за обяд тълпа сервитьорка тресна на масата им кана сладък чай и две чаши с лед, на път за следващата маса. Майлз напълни чашите и блъсна едната към Чарли.

— Бренда ще се разочарова — каза той. — Нали знаеш, че се разстройва, ако не водиш Джона от време на време — допълни той и отпи. — Значи, днес имаш среща със Сара?

Майлз вдигна поглед.

— С кого?

— С учителката на Джона.

— Жена ти ли ти каза?

Чарли се ухили. Бренда работеше в кабинета на директора и знаеше всичко, което става в училището.

— Разбира се.

— Как й беше името?

— Бренда — отвърна Чарли най-сериозно.

Майлз го погледна през масата и той симулира внезапно просветление.

— О, ти имаш предвид учителката! Сара. Сара Ендрюз.

Майлз също отпи.

— Добра учителка ли е? — пита той.

— Така ми се струва. Бренда разправя, че е велика и всички деца я боготворят, но тя за всички така казва — замълча за миг и се наведе напред, сякаш за да сподели някаква тайна. — Каза още, че Сара е привлекателна. Истинска красавица, ако разбираш какво искам да кажа.

— Това какво отношение има към каквото и да било?

— Каза също, че е сама.

— И?

— И нищо — Чарли разкъса пакетче захар и я добави към вече подсладения чай. Сви рамене. — Само ти казвам какво научих от Бренда.

— Ами, добре — отвърна Майлз. — Високо оценявам всичко това. Не знам как щях да доживея до довечера, без последните сведения на Бренда.

— Я не се занасяй, Майлз! Много добре знаеш, че тя постоянно дебне заради теб.

— Кажи й, че и така съм си добре.

— Знам, по дяволите. Но Бренда се тревожи за теб. Знае и това, че пушиш.

— Само да ми гризеш цървулите ли сме се събрали или си ме повикал и за друго?

— Всъщност, за друго, но исках да те предразположа, за да не вдигнеш излишна пара.

— За какво става дума?

В този миг сервитьорката стовари пред тях две чинии скара със зелева салата и кнедли от царевично брашно — обичайната им поръчка — и Чарли се възползва от паузата, за да подреди мислите си. Заля печеното с още кисел сос и посипа салатата с черен пипер. След като се убеди, че няма как да направи новината по-благовидна, той хвана бика за рогата.

— Харви Уелмън реши да оттегли обвинението към Отис Тимсън.

Харви Уелмън беше районният прокурор на Крейвън кънти. Той разговаряше днес сутринта с Чарли и предложи да съобщи на Майлз, но Чарли предпочете да се погрижи сам.

Майлз го погледна.

— Какво?

— Няма как да го обоснове. Бек Суонсън получил внезапен пристъп на амнезия за случилото се.

— Но нали и аз бях там…

— Ти си бил там след инцидента. Не си видял, как е станало.

— Видях кръвта. Видях счупени стол и маса в средата на бара. Видях събраната тълпа.

— Знам, знам. Но какво може да направи Харви? Бек се кълне наляво и дясно, че паднал, а Отис с пръст не го е докосвал. Много се объркал тогава, но сега съзнанието му се прояснило и си спомнил всичко.

Апетитът напусна внезапно Майлз и той блъсна чинията си встрани.

— Ако отида още един път там, сигурно ще намеря някого, който е видял как е станало.

Чарли поклати глава.

— Знам, че не ти дава мира, но с какво ще помогне това? Знаеш колко от братята на Отис са били там онази вечер. И те ще кажат, че нищо не се е случвало, а пък и кой знае дали самите те не са го извършили. Без показанията на Бек, какво му остава на Харви? Освен това, нали го знаеш Отис? Той ще се набута в някоя друга каша — просто му дай време!

— Точно това ме притеснява.

Майлз и Отис Тимсън бяха стари познати. Враждата им започна преди осем години, когато Майлз стана помощник-шериф. Тогава арестува Клайд Тимсън, баща му, заради телесна повреда — изхвърлил бе жена си през вратата на караваната им. Заради тази работа Клайд поостана в затвора, макар и не толкова дълго, колкото трябваше, а в течение на годините петима от общо шестте му сина също посетиха това заведение заради различни престъпления — от търговия с наркотици, през телесни повреди, до автомобилна кражба.

За Майлз, най-опасен беше именно Отис, поради простата причина, че бе най-интелигентен от всички.

Майлз беше на мнение, че той бе нещо по-различно от дребен престъпник, каквито бяха останалите му буйни роднини. Преди всичко, той внимава за външния си вид и за разлика от останалите, не се татуираше и подстригваше косата си късо. От време на време, се захващаше за някоя случайна работа, свързана с физически труд. Не приличаше на престъпник, но външният вид лъже. Името му се свързваше с най-разнообразни престъпления и според мълвата, именно той направляваше наркотичния поток към района, но Майлз не можеше да го докаже. Всичките им операции срещу него излязоха безуспешни, за голямо разочарование на Майлз.

Отис беше злопаметен.

Той не проумя това чак до времето, когато на бял свят се появи Джона. Арестувал бе трима от братята на Отис заради побой, възникнал по време на семейно събиране. Седмица по-късно, Миси люлеела четиримесечния Джона в дневната, когато една тухла влетяла през стъклото на прозореца и почти ги ударила. Стъклен отломък порязал бузата на бебето. Макар да не можеше да го докаже, Майлз беше убеден, че Отис е отговорен за инцидента и отиде с още трима колеги в имението на Тимсън — няколко потрошени каравани, разположени в полукръг на края на града. Разбойниците излезли безмълвно навън и доброволно протегнали ръце, за да ги оковат и отведат.

В края на краищата, не бяха повдигнати никакви обвинения, тъй като нямало доказателства. Майлз побеснял и след като освободили братята, причака Харви Уелмън пред кабинета му. Скараха се и почти се сбиха, преди да измъкнат Майлз настрани.

През последвалите години се случиха и други работи: някой стреля наблизо, а в гаража му избухна необясним пожар — все неща, повече приличащи на юношески лудории. Но и сега Майлз не можеше да направи нищо, поради липса на свидетел. След смъртта на Миси, обстановката остана относително спокойна.

До последния арест.

Чарли вдигна поглед от чинията си. Изразът на лицето му беше сериозен.

— Виж какво, и двамата знаем, че е виновен, та дрънка, но и през ум да не ти минава да се впускаш в саморазправа. Надявам се, че не искаш нещата да загрубеят като предишния път. Сега трябва да мислиш за Джона, както и за това, че невинаги си наблизо, за да го защитиш.

Майлз гледаше в прозореца, а Чарли продължи:

— Гледай сега, той пак ще направи някоя глупост и има ли доказателства, аз ще съм първият, който ще налети отгоре му. Това ти е известно. Но не си търси сам белята — той ще те забърка в нещо. Стой настрана!

Майлз продължаваше да мълчи.

— Пусни го да пасе, ясно ли е? — Чарли вече говореше не само като приятел, но и като шеф.

— За какво ми разправяш всичко това?

— Току-що ти казах защо.

Майлз втренчи поглед в Чарли.

— Има и нещо друго, нали?

Чарли издържа продължителния поглед на Майлз.

— Виж какво… Отис твърди, че си бил малко груб при ареста и е подал жалба…

Майлз стовари длан върху масата. Звукът прокънтя из заведението и хората от съседните маси се извърнаха стреснати, но той не го забеляза.

— Тоя боклук…

Чарли вдигна ръце, за да го спре.

— Знам го кой е, казах го и на Харви, и той няма да предприеме нищо. Но вие двамата не сте най-добрите приятели, меко казано, а той знае как реагираш, когато ти избият чивиите. Макар да не задълбава нещата, той допуска и Отис да казва истината в тоя случай и ми каза да те предупредя да стоиш настрани.

— И какво трябва да правя, ако видя Отис да извършва престъпление? Да извърна глава на другата страна?

— Не, по дяволите, не ставай глупак! Аз пръв ще ти скоча на главата, ако направиш това. Просто спазвай дистанция за известно време, докато всичко отмине, освен ако нямаш друг избор. Казвам ти го за твое собствено добро, разбра ли?

Мина известно време и Майлз отвърна с въздишка:

— Добре.

Още докато го казваше си даде сметка, че двамата с Отис още не бяха приключили.

[1] Разстройство на речта, при което спадащият размества звуци и срички при говорене. — Б.пр. ↑

[2] Официална декларация, съставена от Томас Джеферсън и подписана от петдесет и шест делегати на Втория континентален конгрес на 4 юли 1776 година, с която тринадесетте британски колонии в Северна Америка се обявяват за свободни и независими от метрополията. — Б.пр. ↑

[3] Война между Севера и Юга на САЩ (1861–1865), която завършва с победа на Севера и слага край на робството в Юга. — Б.пр. ↑

[4] Привърженици на Севера в Гражданската война на САЩ. — Б.пр. ↑

Глава 3

Три часа след срещата с Чарли, Майлз зае едно от свободните места на паркинга пред основното училище, тъкмо когато децата започваха да се разотиват. Малко встрани, дремеха три училищни автобуса и учениците се мъкнеха към тях в групи по трима-четирима. Майлз и Джона се видяха един друг едновременно. Момчето махна радостно и затича към колата. Майлз знаеше, че само след някоя и друга година, когато настъпи юношеството, той вече няма да прави така. Джона се хвърли в разтворените му обятия и Майлз го притисна здраво, доволен от все още съществуващата възможност да се наслади на тази физическа близост.

— Здравей, шампионе, как е училището?

Джона се дръпна.

— Добре. Как върви работата?

— Радвам се, че свърших за днес.

— Арестува ли някого?

Майлз поклати глава.

— Днес не. Може би утре. Слушай, искаш ли сладолед, след като свърша тук?

Джона кимна ентусиазирано и Майлз го пусна на земята.

— Това и ще направим — наведе се над сина си и го погледна в очите. — Мислиш ли, че можеш да изчакаш тук на игрището, докато говоря с учителката или предпочиташ да влезем вътре?

— Не съм вече малък, татко. Освен това, и Марк трябва да чака — майка му е при доктора.

Майлз вдигна поглед и забеляза най-добрия приятел на Джона да чака нетърпеливо под един баскетболен кош. Майлз натика ризата на сина си в панталоните.

— Добре, стойте двамата заедно! И не се отдалечавайте! И двамата!

— Няма.

— Добре тогава, но умната!

Джона подаде раничката на баща си и побягна. Майлз я хвърли на предната седалка и тръгна между колите на паркинга. Няколко деца го поздравиха. Както и някои познати майки, дошли да вземат децата си от училище. Майлз спря да побъбри с някои от тях, докато суматохата пред входа на училището понамалее. След като автобусите потеглиха и колите изчезнаха от погледа, учителите влязоха обратно в сградата. Майлз погледна още веднъж към Джона и също влезе.

Щом попадна в зданието, в лицето му лъхна вълна горещ въздух. Училището беше почти на четиридесет години и макар охладителната система да бе сменена няколко пъти през годините, тя не можеше да се справи със задачата си през първите няколко седмици на учебната година, когато лятото все още здраво държеше своите права. Майлз започна да се поти веднага и задърпа предницата на ризата си, за да я използва като духало, докато върви по коридора. Стаята на Джона беше в дъното. Когато стигна до нея, тя беше празна.

Първоначално му хрумна, че е сбъркал стаята, но списъкът с имената на децата показваше, че се намира именно там, където трябва. Погледна часовника си и като се увери, че е подранил с няколко минути, тръгна из стаята. Видя нещо написано на дъската, правилно подредени чинове, правоъгълна маса, отрупана с кадастрон и конструкторско лепило. На отсрещната стена висяха няколко къси съчинения и той затърси с очи това на Джона. В този миг зад гърба му се разнесе глас:

— Извинете за закъснението ми! Трябваше да оставя някои неща в кабинета.

И тогава Майлз видя Сара Ендрюз за първи път.

В този момент косата му изобщо не настръхна, никакви необуздани чувства не избухнаха като фойерверки в гърдите му. С две думи, нямаше и помен от предчувствие и когато по-късно се връщаше към този момент, в светлината на случилото се по-късно, винаги го обземаше изненада. Винаги ще помни само констатацията, че Чарли се оказа прав — тя наистина беше хубава. Не шикозна красавица, но определено жена, чието присъствие кара мъжете да обръщат глави към нея. Русата коса, отрязана в елегантна линия точно над раменете, създаваше впечатление за непретенциозна елегантност. Носеше дълга пола и жълта блуза и макар че лицето й бе зачервено от задуха, очите й излъчваха свежа синева, сякаш бе прекарала целия ден в отдих на плажа.

— Няма нищо — каза най-накрая той. — Всъщност малко бях подранил — протегна ръка и се представи: — Майлз Райън.

Докато говореше, Сара хвърли бегъл поглед към кобура му. Майлз бе срещал този поглед много пъти — той издаваше известно опасение — но преди да реагира, тя го погледна с усмивка в очите. Пое ръката му с безразличие.

— Сара Ендрюз. Много се радвам, че успяхте да дойдете още днес. Чак след като изпратих бележката, си дадох сметка, че не Ви оставям друга възможност в случай, че не сте в състояние да дойдете днес.

— Не беше проблем. Шефът ми успя да се справи.

Тя кимна, като не сваляше поглед от очите му.

— Чарли Къртис, нали? Познавам жена му, Бренда. Тя ми помага да се ориентирам в местната обстановка.

— Много внимавайте — тя е в състояние да Ви пробие тъпанчетата с приказки, стига да й дадете възможност.

Сара се засмя.

— Така чух и аз. Но тя ми помогна много, наистина. Винаги е малко трудно за новака в непозната обстановка, но тя направи страшно много, за да ме накара да се почувствам като част от тукашната действителност.

— Тя е много мила жена.

За момент останаха безмълвни, застанали близо един до друг, и Майлз веднага усети, че тя вече не се чувства така непринудено, след като неангажиращият общ разговор приключи. Отиде зад бюрото, сякаш беше готова да премине към същността на нещата. Започна да шумоли с разни листове, да рови в купчини от тях, търсейки нещо. Отвън слънцето надникна иззад някакъв облак и пусна коси лъчи през прозорците. Температурата се повиши изведнъж и Майлз отново се зае с предницата на ризата си. Сара вдига очи към него.

— Знам, че е горещо… Имах намерение да донеса вентилатор, но все не успявам да го сторя.

— Няма значение — още докато го каза, усети струйки пот да се стичат по гърдите и гърба му.

— Вижте, мога да предложа известна алтернатива. Разбира се, можете да придърпате един стол насам и да разговаряме тук, рискувайки да пукнем и двамата, преди да сме свършили, а можем да излезем и навън, където е малко по-хладно и където има маси за пикник на сянка.

— Става ли така?

— Стига да нямате нещо против.

— Не, нямам абсолютно нищо против. Освен това, Джона е на игрището и така ще мога да го държа под око.

Тя кимна.

— Добре. Само да видя дали съм взела всичко…

Минута след това те напуснаха класната стая, прекосиха фоайето и излязоха през външната врата.

— И така, от кога сте в града? — попита Майлз.

— От юни.

— Харесва ли Ви?

Тя го погледна.

— Малко е глухо, но е много хубаво.

— Откъде идвате?

— Балтимор. Там съм родена, но… — тя спря. — Имах нужда от промяна.

Майлз кимна.

— Разбирам Ви. Понякога и на мен ми се иска да се махна.

На лицето й се изписа нещо като съчувствие при тези думи и Майлз веднага разбра, че тя знае за Миси. Не каза обаче нищо.

Докато седяха до масата, Майлз я разгледа хубаво. На светлината на слънчевите лъчи проникващи през листата, кожата й изглеждаше абсолютно гладка, почти матова. Сара Ендрюз, реши веднага той, не знае какво е младежка пъпка.

— Е… — започна той, — мис Ендрюз ли да Ви наричам?

— Не, по-добре Сара.

— Добре, Сара… — той млъкна и тя продължи вместо него:

— Питате се за какво е трябвало да говорим?

— Мина ми през ума.

Сара погледна папката пред себе си, после отново вдигна очи.

— Искам да започна с това, че много се радвам да имам в класа си ученик като Джона. Той е чудесно момче — винаги пръв предлага услугите си, ако имам нужда от нещо, а и към останалите ученици се държи превъзходно. Възпитан е и изключително учтив за възрастта си.

Майлз я погледна внимателно.

— Защо имам усещането, че ще ми съобщите нещо неприятно?

— Толкова ли е очевидно?

— Ами… като че ли — призна Майлз и Сара се засмя притеснено.

— Съжалявам, исках да Ви кажа, че не всичко е зле. Кажете моля, Джона споменавал ли е нещо във връзка с онова, което става тук?

— Не и преди тази сутрин. Когато го попитах, защо искате да разговаряте с мен, той ми каза, че имал проблеми с част от училищната работа.

— Така — тя спря за миг, сякаш искаше да събере мислите си.

— Карате ме да се чувствам малко неудобно — обади се накрая Майлз. — Не става дума за сериозен проблем, нали?

— Ами… — тя се поколеба. — Неприятно ми е да Ви го кажа, но се опасявам, че става дума точно за такъв. Джона няма трудности с част от работата. Той има трудности с цялата работа.

Майлз смръщи вежди.

— С цялата?

— Джона — заговори тя с безизразен глас, — изостава в писането, правописа, четенето и математиката — почти във всичко. Честно казано, не съм убедена, че отговаря на изискванията за втори клас.

Майлз само я гледаше, без да знае какво да каже. Сара продължи:

— Знам, че не Ви е лесно да чуете това. Повярвайте ми, и аз не бих искала да го чуя, ако се касаеше за моя син. Ето защо, поисках да се уверя напълно, преди да се срещна с Вас. Ето…

Сара отвори папката и му подаде купчинка листове. Работи на Джона. Майлз ги прегледа. Две контролни по математика с нито един верен отговор в тях, няколко страници, на които е трябвало да се напише къс параграф, което Джона бе успял да изпълни в рамките на две-три абсолютно нечетливи думи, както и три къси теста по четене, на които момчето бе пропаднало напълно. След късо мълчание, тя плъзна папката към Майлз.

— Можете да я задържите. Аз приключих с нея.

— Не съм убеден, че ми трябва — отвърна той все още шокиран.

Сара се наведе малко напред.

— Никой ли от предишните му учители не Ви е казвал за неговите проблеми?

— Не, никога.

— Нищо?

Майлз гледаше встрани. На другия край на двора, виждаше как Джона тича по фланга, а Марк го следва по петите. Сключи ръце.

— Майката на Джона умря точно преди да тръгне на детска градина. Знаех, че понякога той отпуска глава на бюрото си и плаче, което ни тревожеше. Но никога учител не е споменавал каквото и да било за работата му. Получавахме отчети, в които се съобщаваше, че се развива добре. И миналата година.

— Проверявахте ли работите, които носи от училище?

— Никога не е носил каквото и да било. Освен предмети по ръчен труд.

Сега, разбира се, всичко това звучеше невероятно и за него. Защо наистина, не бе забелязал нищо до този момент? Много си бил зает със себе си, отвърна му един вътрешен глас.

Майлз въздъхна, ядосан както на себе си, така и на училището. Сара сякаш четеше мислите му.

— Знам, че се питате как е възможно да стане подобно нещо и имате пълно право да се възмутите. Върху учителите на Джона тежи задължението да го учат, а те не са го правели. Сигурна съм, че не е било от зложелателство — по-скоро не са имали желание да го притискат твърде силно.

Майлз дълго обмисли думите й.

— Ами направо си е чудесно — промърмори той.

— Вижте — продължи Сара, — не Ви извиках, само за да Ви съобщя тези неприятни неща. Ако беше само за това, значи бих пренебрегнала на свой ред задълженията си. Исках да обсъдя с Вас най-добрия начин да помогнем на Джона. Не искам да го оставям да повтаря годината и ми се струва, че с малко допълнителни усилия, няма да ми се наложи да го правя. Той все още има възможност да навакса.

Трябваше му известно време, за да осмисли казаното и когато вдигна глава, Сара кимна.

— Джона е много интелигентен. След като научи нещо, той го запомня. Просто се нуждае от малко повече от онова, което мога да му осигуря в час.

— Какво ще рече това?

— Има нужда от извънучилищни занимания.

— Нещо като домашен учител?

Сара оправи дългата си пола.

— Това е една възможност, но тя може да се окаже скъпичка, особено като имате предвид, че Джона се нуждае от овладяване на елементарната основа. Тук не става дума за алгебра — в момента се занимаваме със събиране на едночлени, например три плюс две. Що се отнася до четенето, той просто трябва да се упражнява. Същото се отнася и до писането. Ако не искате да хвърляте пари на вятъра, бихте могъл да го направите сам.

— Аз?

— Не е толкова трудно. Вие ще му четете, ще го карате той да Ви чете, ще му помагате при изпълнение на поставяните в час задачи. Не мисля, че ще срещнете каквото и да е затруднение със задачите, които давам аз.

— Не сте виждали моите учебни отчети като дете.

Сара се усмихна и продължи:

— Вероятно ще трябва да прибегнете до твърдо установен режим на занимания. Забелязала съм, че децата усвояват материала по-лесно, ако е вкаран в рутинна рамка. Освен това, такава рамка изисква постоянство, а именно от него Джона изпитва най-голяма нужда.

Майлз се размърда на стола си.

— Не е толкова лесно, както звучи. Моята собствена работна програма е непостоянна. В някои случаи се прибирам в четири, но в други — когато Джона е почти в леглото.

— Кой го гледа след училище?

— Мисис Кноулсън — съседката. Тя е много мила, но не знам дали би могла да се занимава с него всеки ден по описания от Вас начин. Тя е над осемдесетгодишна.

— Ами някой друг? Някоя баба или дядо?

Майлз поклати глава.

— Родителите на Миси се преместиха във Флорида веднага след смъртта й, така че те не влизат в сметката. Моята майка почина, когато завършвах гимназия, а баща ми замина, щом отидох в колежа. През повечето време дори не знам къде е. През последните две години с Джона сме повечето сами. Не ме разбирайте погрешно — той е прекрасно дете и повечето време съм доволен, че си е само мой. Но понякога си мисля, че щеше да бъде по-лесно, ако родителите на Миси бяха останали тук или пък баща ми се появяваше малко по-често.

— За нещо такова?

— Именно — отвърна той и Сара се засмя отново. Харесваше му звука на смеха й. В него имаше някаква невинност, която му напомняше за децата, още не разбрали, че животът не е само шеги и развлечения.

— Поне се отнесохте сериозно към въпроса — каза Сара. — Не искам да Ви казвам колко много такива разговора съм провела с родители, които или не искат да приемат истината, или пък се опитват да ме изкарат, че греша.

— Често ли се случва?

— По-често, отколкото можете да си представите. Преди да Ви изпратя бележката, даже се посъветвах с Бренда, как да го направя по най-добрия начин.

— И тя какво каза?

— Каза ми да не се тревожа, защото Вие няма да реагирате неправилно. Каза, че на първо място стои грижата Ви за Джона и ще срещна готовност да разберете онова, което имам да кажа. Добави, че не бива ни най-малко да се тревожа, дори ако сте с оръжие.

Майлз изглеждаше ужасен.

— Не може да го е казала.

— Каза го, но трябваше да сте там, когато го направи.

— Май ще трябва да си поговоря с нея.

— Не, недейте! Тя очевидно Ви харесва. Сама ми го каза.

— Бренда харесва всички.

В този момент Майлз чу Джона да вика на Марк да го гони. Въпреки жегата, двете момчета тичаха на площадката, като заобикаляха някакви колчета, преди да хукнат в друга посока.

— Не мога да се начудя на енергията им — отбеляза Сара. — Същото правеха и днес по обед.

— Разбирам Ви. Не мога да си спомня последния път, когато съм се държал като тях.

— Е, чак пък толкова, не сте престарял. Вие сте на… колко… четиридесет… четиридесет и пет?

Майлз отново доби ужасен вид и Сара му смигна.

— Само Ви дразня! — каза тя.

Майлз избърса потта от челото си с престорено облекчение, изненадан, че разговорът му доставя удоволствие. Неизвестно поради каква причина имаше усещането, че тя флиртува и това му харесваше повече, отколкото смяташе за допустимо.

— Докъде бяхме стигнали? — продължи Сара.

— Тъкмо ми казвахте, че не остарявам красиво.

— Преди това… О, да, казвахте ми, че вашата работна програма прави невъзможно поддържането на твърдо установена учебна програма.

— Не казах, че не е възможно — просто ще бъде доста трудно.

— В кои следобеди сте свободен?

— Обикновено в сряда и петък.

Докато Майлз се чудеше накъде клони, Сара сякаш реши.

— Вижте, обикновено не го правя, но искам да сключим с Вас една сделка. Ако нямате нищо против, разбира се.

Майлз вдигна вежди.

— Каква сделка?

— Ще работя с Джона през останалите три дни в седмицата, ако обещаете, че в тези два ще го занимавате Вие.

Не успя да скрие изненадата си.

— Готова сте да го направите?

— Не за всеки ученик, не. Но Джона е сладур, а животът не е бил много мил с него напоследък. Ще се радвам да помогна.

— Наистина ли?

— Не бъдете толкова изненадан. Повечето учители са доста предани на професията си. Освен това, много често оставам тук до четири часа, така че няма да бъде кой знае какво притеснение.

Майлз не отговори веднага и Сара замълча.

— Правя такова предложение само веднъж, така че приемайте или го отхвърляйте! — обади се накрая тя.

Майлз имаше притеснен вид.

— Благодаря Ви — каза той сериозно. — Нямам думи да изразя благодарността си!

— Удоволствието е мое! Ще имам нужда обаче от едно нещо, за да стане всичко както трябва. Приемете го като моя хонорар!

— Какво е то?

— Вентилатор — и по възможност хубав — тя кимна към училището. — Там вътре е като във фурна.

— Имате го.

* * *

След двадесетина минути, като си взе сбогом с Майлз, Сара се върна в класната стая. Докато събираше нещата си, се замисли как най-добре да помогне на Джона. Добре постъпи с това предложение, реши тя. Така ще добие по-добра представа за възможностите му в час и по-лесно ще напътства Майлз в работата със сина му. Вярно, това означаваше малко допълнително натоварване, но това беше най-доброто за Джона, макар да не го бе планирала предварително. А тя не беше.

Продължи да разсъждава по въпроса, защо го направи.

Въпреки желанието си, мислеше и за Майлз. Той не беше такъв, какъвто очакваше. Това бе сигурно. Когато Бренда й каза, че е шериф, тя веднага си представи карикатура на полицай от Юга: дебел, с виснали панталони, малки огледални очила против слънце и пълна уста с тютюн за дъвчене. Представи си го как се намъква в стаята й, заврял палци зад колана и пита провлачено: „Е, какво имаш да ми кажеш, госпожичке?“ Но Майлз нямаше нищо общо с това.

Беше привлекателен. Не като Майкъл — мургав и блестящ, с всичко необходимо, но привлекателен по някакъв естествен, суров начин. Лицето му беше изсечено, сякаш като момче е прекарвал цялото си време на открито. Но въпреки казаното от нея, той не изглеждаше на четиридесет и това я изненада.

А не биваше. В края на краищата, Джона бе едва на седем, а знаеше, че Миси Райън е умряла млада. Мина й през ум, че грешната предварителна представа идваше от обстоятелството, че съпругата му изобщо е умряла. Не можеше да си представи, че е възможно това да се случи с някого на нейната възраст. Не е справедливо. Излиза извън естествения ход на нещата.

Сара продължи да обмисля всичко това, докато оглеждаше за последен път своята класна стая. Извади чантичката си от най-долното чекмедже на бюрото, преметна я през рамо, стисна всичко останало под другата мишница и загаси лампите на излизане.

Докато отиваше към колата си, изпита разочарование, че Майлз е вече заминал. Като се хокаше на ум заради мислите си, тя си каза, че вдовец като Майлз надали храни подобни за учителката на малкия си син.

Сара Ендрюйз нямаше представа колко греши.

Глава 4

Вестникарските изрезки изглеждат още по-стари под мъждивата светлина на настолната ми лампа. Макар пожълтели и смачкани, те имат някак солиден вид, сякаш обременени от тежестта на тогавашното ми битие.

В живота има някои прости истини и според мен, една от тях е следната: Когато някой загине млад и по трагичен начин, към него веднага се събужда обществен интерес, особено ако се е случило в малък град, където всеки познава всекиго.

Когато Миси Райън умря, новината зае първите страници на вестниците и във всяка кухня на Ню Бърн се чуха ахкания, щом ги разгърнаха на сутринта. Публикувана бе обширна статия плюс три снимки — една на местопроизшествието и две, които представяха Миси като красивата жена, която беше преди него. Имаше още две дълги статии през последвалите дни, изпълнени с допълнителна информация, и в началото всички бяха убедени, че случаят ще получи своето разрешение.

След около месец на първа страница се появи нова статия, в която градският съвет обяви награда за всяка информация, която би помогнала за разрешаване на случая и от тоя момент споменатата убеденост започна да отслабва. И както се случва с всяка новина, същото стана и с обществения интерес. Хората спряха да говорят за събитието, името на Миси се споменаваше все по-рядко. След известно време излезе още една статия, този път на трета страница, в която се припомняше случката и се отправяше нов призив към евентуалния информатор. И с това нещата приключиха.

Статиите следваха един и същ модел, като излагаха просто и ясно безспорно установените обстоятелства: В една гореща лятна вечер на 1986 година Миси Райън, ученическа любов на местен шериф и майка на един син, излиза да потича при смрачаване. Двама души я забелязват по Мадам Моорс лейн, няколко минути след като е излязла. И двамата са разпитани по-късно от магистралния патрул. В останалата си част статиите са посветени на събитията от вечерта. Никоя от тях не споменава обаче как Майлз прекарва последните няколко часа, преди да научи за случилото се.

Тези часове, сигурен съм, Майлз ще запомни завинаги, защото те са последните часове от неговия нормален живот. Майлз издухва тревата от пътеката и алеята, точно както е поискала Миси, след което се прибира в къщата. Суети се известно време в кухнята, играе си с Джона и най-накрая го слага да спи. Вероятно е поглеждал към часовника през две-три минути след времето, когато Миси е трябвало да се прибере. Отначало сигурно е помислил, че тя е спряла да побъбри с някого — нещо, което е правила и друг път, и сам се е укорявал за лошите си мисли.

Минутите набъбнали в час, после станали два, а нея все я нямало. До това време Майлз вече се е разтревожил достатъчно, за да се обади на Чарли. Помолил го да провери обичайния маршрут на Миси, понеже Джона вече спял и той не искал да го оставя сам, освен ако не стане наложително. Чарли отвърнал, че ще го стори с готовност.

След още един час, през който Чарли се обажда на всеки, от когото разчита да получи някаква информация, на вратата застава Чарли. Довел е жена си Бренда, която да наглежда Джона и тя стои зад гърба му със зачервени очи.

По-добре ела с мен! — казва Чарли тихо. — Станала е злополука.

Сигурен съм, че по израза на лицето му, Майлз е разбрал всичко. Останалата част от нощта се слива в един кошмар.

В оня момент нито Чарли, нито Майлз знаят онова, което ще се изясни по време на следствието: няма свидетел на инцидента, при който неизвестен автомобил блъска и убива Миси, а шофьорът бяга с колата. Нито се явява някой със самопризнание. През следващия месец пътната полиция разпитва маса народ в околността. Търсят някакви улики, които да хвърлят светлина по случая, претърсват храсталаците, преценяват за кой ли път намереното на местопроизшествието, обикалят околни ресторанти и кръчми, за да разберат дали някой пиян не е излизал от тях по онова време. В края на краищата делото набъбва, регистрирало целия събран материал, но наученото не превъзхожда с нищо онова, което Майлз научава в секундата, в която вижда лицето на изправения на прага му Чарли.

На тридесетгодишна възраст, Майлз Райън е вече вдовец.

Глава 5

В колата спомените за деня, в който загина Миси, отново се връщат един по един, също както по пътя към срещата с Чарли. Само че, сега те не следват обичайния си ход от прекарания в риболов ден, през кавгата с Миси, към всичко останало, а скачат безредно, изпъстрени с мисли за Джона и Сара Ендрюз.

Запълнил съзнанието си с тези мисли, той не си дава сметка, колко време тънат в мълчание, но явно не е било за кратко, защото в края на краищата Джона се изнервя. Докато чака баща му да проговори, детето се мъчи да си представи възможното наказание, което ще му бъде наложено — всяко следващо по-ужасно от предходното. Отваря и затваря ципа на раничката си безспир, докато накрая Майлз протяга ръка и я слага върху неговата, за да го спре. Не казва обаче нищо и събрал най-сетне кураж, Джона го поглежда с налята със сълзи очи.

— Много ли съм загазил, тате?

— Не.

— Много дълго си говорихте с мис Ендрюз.

— Имаше за какво.

Джона преглътна.

— Говорихте ли за училище?

Майлз кимна и момчето отново заби поглед в раничката, а в стомаха му се сви топка.

— Значи съм загазил здравата — промърмори то.

* * *

След малко, седнал пред сладкарницата, Джона довършва сладоледа си, а баща му го е прегърнал през раменете. Говорят вече десетина минути и нещата, поне от гледна точка на момчето, не изглеждат и наполовина толкова зле, колкото си ги е представяло. Баща му не крещи, не го заплашва и което е най-хубавото в случая — не му забранява да играе. Майлз го разпитва за досегашните му учители и иска да знае какво са го карали (и какво не са) да прави. Джона си признава чистосърдечно, че след като изостанал един път, не посмял да моли за помощ. Поговориха си за предметите, по които момчето среща трудности — както каза Сара, почти всичките — и Джона обеща да направи всичко, което му е по силите. Майлз казва, че ще му помогне и заявява, че ако всичко върви добре, ще настигне останалите за нула време. В крайна сметка, момчето решава, че му е провървяло.

Не е разбрал обаче едно нещо — баща му още не е свършил.

— Понеже си изостанал твърде много — казва той спокойно, — ще трябва да оставаш след училище няколко дена в седмицата, за да може мис Ендрюз да ти помогне.

Мина един миг, докато Джона схване казаното, след което погледна баща си в очите.

— След училище?

Майлз кимна.

— Според нея, така ще наваксаш по-бързо.

— Мислех, че ти ще ми помагаш.

— Да, но не мога да го правя всеки ден. Трябва да ходя на работа и затова мис Ендрюз обеща също да помогне.

— Но защо след училище? — попита отново момчето с умолителна нотка в гласа.

— Три дни седмично.

— Но… татко… — хвърли недоядения сладолед в кофата за боклук. — Не искам да оставам след училище.

— Не съм те питал, дали искаш. И освен това, могъл си да ми кажеш за неприятностите си по-рано. Ако го бе сторил, можеше да избегнеш това, което става сега.

Джона се намръщи.

— Но, татко…

— Виж какво, знам, че има хиляда неща, които би предпочел да вършиш, но за известно време ще правиш именно това. Нямаш избор и не забравяй, че можеше да бъде и по-лошо.

— Защо? — попита момчето с напевен глас, както правеше винаги, когато не искаше да повярва на казаното от Майлз.

— Ами например, тя би могла да поиска да работи с теб и през уикендите. Ако стане така, няма да можеш да риташ в неделя.

Джона се наведе напред, опрял брадичка в длани.

— Добре — каза мрачно той, — ще го направя.

Майлз се усмихна. Нямаш избор, приятел.

— Радвам се, шампионе.

* * *

Същата вечер Майлз се надвеси над леглото на сина си, за да оправи завивките. Очите на Джона са натежали за сън и Майлз прокарва длан през косите му, преди да го целуне по бузата.

— Късно е вече. Трябва да спиш.

Изглежда толкова малък в леглото си, толкова беззащитен. Майлз провери нощното осветление и протегна ръка да загаси лампата. Джона отвори очи с усилие, но от пръв поглед личеше, че няма да ги държи дълго време отворени.

— Татко?

— Да?

— Благодаря ти, че не се ядоса твърде много днес.

Майлз се усмихна.

— Няма нищо.

— И татко?

— Какво?

Джона си бършеше носа. До възглавницата му лежеше плюшено мече, подарено от Миси, когато беше на три години. Още спеше с него.

— Радвам се, че мис Ендрюз иска да ми помогне.

— Така ли? — попита той изненадан.

— Тя е добра.

Майлз угаси лампата.

— И аз така мисля. Хайде сега да спиш.

— Добре. И татко?

— Какво?

— Обичам те.

Гърлото на Майлз се сви.

— И аз те обичам, Джона.

* * *

Няколко часа по-късно, малко преди четири сутринта, кошмарите на Джона се завърнаха.

Писъкът му събуди Майлз и той се заклатушка полусляп към неговата стая, препъна се в някаква играчка пътьом и прегърна все още заспалото дете, преди още да е дошъл напълно на себе си. Зашепна му и го понесе към задната веранда. От опит знаеше, че това е единственият начин да го успокои. След няколко минути риданията затихнаха и Майлз беше благодарен не само, че къщата му беше разположена върху цял акър[1] земя, но и че най-близката му съседка, мисис Кноулсън, не дочуваше.

Майлз продължаваше да шепне в ухото на Джона и да го люлее напред-назад във влажната нощна мъгла. Луната хвърляше неясна светлина върху реката и тя се открояваше като сияйна алея. С ниско приведените дъбове и варосани стволове на кипарисите покрай брега, картината беше успокояваща, а красотата й — непреходна. Драпериите испански мъх само усилваха усещането, че нищо не се е променяло в тази част на света през последните хиляда години.

Докато дишането на Джона стане отново дълбоко и равномерно, часовникът показа пет и Майлз разбра, че няма да може да заспи отново. Той върна детето в леглото и отиде в кухнята, за да включи кафеварката. Седнал край масата, разтри очи и бузи, за да засили кръвообращението, а после погледна навън. Ограниченият от прозореца къс небе започна да сребрее, а между клоните на дърветата проникваха проблясъци дневна светлина.

Майлз се улови, че отново мисли за Сара Ендрюз.

Тя го привличаше, това поне беше сигурно. Не бе откликвал така силно на женско привличане кой знае откога. Привлечен бе от Миси, разбира се, но това стана преди петнадесет години. Преди цял един живот. И не че Миси не го привличаше през последните им години заедно, напротив, но това беше привличане от друг тип. Първоначалното заслепение, което го обхвана, когато се запозна с Миси, отчаяното юношеско желание да научи всичко за нея, бе заменено, с течение на годините, от нещо по-дълбоко и зряло. При Миси нямаше никакви изненади. Знаеше точно как изглежда след ставане сутрин, помнеше изтощението във всяка нейна черта след раждането на Джона. Познаваше я — чувствата, страховете, нещата, които обичаше и които мразеше. Но това привличане от Сара беше… ново и го караше сам да се чувства обновен, да чувства, че всичко е възможно. Не си бе давал сметка, колко много му липсваше това усещане.

Какво ще стане оттук нататък? Не беше много сигурен. Не би могъл да предскаже какво ще стане между него и Сара. Ако нещо ще става изобщо. Нищо не знаеше за нея. Можеше да се окаже, че са напълно несъвместими. Съществуват хиляди неща, които могат да осъдят на крах една връзка и той не си затваряше очите пред тях.

И все пак, тя го привличаше…

Майлз поклати глава, за да прогони тази мисъл. Нямаше причини да я задържа, ако изключим тази, че тя идваше да му напомни още един път желанието да започне отново. Искаше да намери някого, за да не прекара остатъка от живота си в самота. За някои това е възможно, известно му беше. И в този град имаше хора, загубили партньора си, които и не помисляха да се женят отново, но той не беше с такава нагласа и никога не е бил. Когато беше женен, и през ум не му бе минавало, че пропуска нещо. Не бе гледал на приятелите си ергени със завист, не бе искал да води техния начин на живот — срещи, сваляне, влюбване и разлюбване, при всяка смяна на сезона. Просто не го привличаше. Харесваше му да бъде съпруг, баща, харесваше му свързаната с всичко това устойчивост и искаше да я има отново.

Но, вероятно няма да го постигне…

Майлз въздъхна и отново погледна през прозореца. Долната част на хоризонта е изсветляла още, но отгоре небето е черно. Стана от масата, надникна в стаята на Джона — още спи — и отвори вратата на собствената си стая. Различи в сенките рамкираните лично от него снимки върху шкафа и лавицата на леглото. Макар че не виждаше чертите на лицата, той нямаше нужда да ги вижда, за да знае кои са: Миси, с букет диви цветя на задната веранда, Миси и Джона в едър план, ухилени до уши, Миси и Майлз на венчавката…

Майлз влезе и приседна на леглото. До последната снимка лежеше жълтата папка със събраната от него информация. Тъй като пътнотранспортните произшествия бяха извън юрисдикцията на шерифската служба — а и да не бяха, никой не би му разрешил да се занимава със случая. Майлз бе вървял по петите на пътната полиция, разпитвал бе същите хора, систематизирал бе същата информация. Като му влизаха в положението, хората не отказваха да говорят с него, но в крайна сметка резултатът не беше по-добър от официалния. И ето, лежеше си тук папката и сякаш подтикваше Майлз да открие най-сетне, кой е карал колата през оная фатална вечер.

Задачата изглеждаше непосилна, независимо колко му се искаше да накаже човека, съсипал целия му живот. И нека да е ясно: Точно това искаше да направи. Този човек трябваше да плати скъпо за стореното — това изискваше неговият дълг на съпруг и служител на закона. Око за око — не е ли казано точно това в Библията?

И сега, както в повечето сутрини, Майлз се вторачи в папката, без да я отваря и започна да си представя извършителя. Всеки път сценарият беше един и същ и започваше със същия въпрос.

Ако е било нещастен случай, защо ще бяга, щом е невинен?

Единствената причина, която можеше да измисли бе, че шофьорът е бил пиян. Някой, който е бил на приятелска сбирка или някой, свикнал да си пийва повечко през уикенда. Мъж, може би на тридесет, а може и на четиридесет години. Макар нищо да не подкрепяше тази възможност, именно такъв си го представяше Майлз. Виждаше го да се носи от една страна на друга по пътя, с твърде голяма скорост, кормилото подскачаше в ръцете му. Може би тъкмо е посягал към нова бира, кутийката е стиснал между краката си, когато в последния миг е забелязал Миси. А може и въобще да не я е забелязал. Може само да е чул удара и да е усетил колата да подскача. Но дори в този миг водачът не е изпаднал в паника. Върху настилката нямаше следи от хлъзване, макар че шофьорът е спрял, за да види, какво е сторил. Това бе категорично и тези данни никога не стигнаха до вестниците.

Както и да е.

Никой нищо не бе видял. Никакви други коли по пътя, никой не си е разхождал кучето по това време, никой не е излязъл да спре пръскачките по моравата. Дори в опиянението си, шофьорът е разбрал, че Миси е мъртва и той е изправен пред опасността да бъде обвинен в убийство по непредпазливост и може би с утежняващи вината обстоятелства, ако е имал криминално досие. Присъда. Живот зад решетките. Такива и по-плашещи мисли са пробягали сигурно през съзнанието му и са го подгонили далеч от местопроизшествието, преди да го е видял някой. И той е побягнал, без да се интересува от мъката, която оставя подире си.

Или е това, или някой я е прегазил нарочно.

Някакъв социопат[2], който убива заради самото убиване. Чувал е за такива хора.

Или е убил, за да нарани Майлз Райън?

Той е шериф, създал си е врагове. Арестувал е хора, давал е показания срещу тях. Допринесъл е за влизането на десетки хора в затвора.

Някой от тях?

Списъкът няма край — чиста параноя.

Майлз въздъхна и най-накрая взе папката, привлечен от съдържанието й.

Имаше една подробност в произшествието, която не се връзваше с останалите и в течение на годините, Майлз бе издраскал пет-шест въпросителни около нея. Научи за нея, когато го заведоха на местопроизшествието.

Неизвестно защо, шофьорът на оная кола бе покрил тялото на Миси с одеяло.

Това обстоятелство не стигна до вестниците.

Известно време хранеха надежда, че това одеяло ще помогне да се намери пътя до извършителя. Но не би. Обикновено одеяло, каквото има във всеки пакет за първа помощ, продаван в почти всеки магазин за автоаксесоари из цялата страна. Нямаше начин да се проследи.

Но… защо?

Този въпрос не даваше мира на Майлз.

Защо му бе да покрива тялото и после да бяга? Абсолютна безсмислица. Когато постави въпроса на Чарли, той каза нещо, което не даваше мира на Майлз до ден-днешен:

— Изглежда, като че ли иска да помоли за прошка.

Или да ни отклони от вярната следа.

Майлз не знаеше какво да мисли.

Но той ще открие този шофьор, колкото и малко вероятно да изглежда, именно защото няма да се предаде. Тогава и само тогава, би могъл да върви по-нататък.

[1] Английска мярка за повърхнина, равна на 4047 квадратни метра. — Б.пр. ↑

[2] Човек с изявено враждебно отношение към останалите членове на обществото и неговите правила. — Б.пр. ↑

Глава 6

В петък вечер, три дни след срещата с Майлз Райън, Сара Ендрюз седеше сама в холчето си, пиеше втора чаша вино и се чувстваше толкова скапана, колкото изобщо е възможно да се чувства човек. Макар да бе наясно с факта, че виното не помага, тя също толкова сигурно знаеше, че ще си налее трета чаша, веднага щом свърши тази. Никога не е била голям пияч, но просто денят беше такъв.

В момента искаше да избяга.

Беше странно, защото денят изобщо не започна зле. Стана в прилично настроение и се чувстваше добре на закуска, а след това всичко тръгна с главата надолу. През нощта нагревателят бе спрял и се наложи да се къпе със студена вода преди училище. Когато пристигна, установи, че трима или четирима от първата редица са настинали и през целия ден кашляха в лицето й, ако не се преструваха. Останалата част от класа последва примера им и тя не успя да направи и половината от плануваното. След училище остана, за да свърши някоя работа, но когато най-после можа да си тръгне, една от гумите на колата й бе спаднала. Обади се на пътна помощ, а те цъфнаха след почти цял час. Докато се добере до жилището си, бяха блокирали улиците за предстоящия Фестивал на хризантемите и се наложи да паркира на три пресечки от къщи. Като капак на всичко, едва влязла, трябваше да говори с някаква позната, която й съобщаваше от Балтимор, че през декември Майкъл ще се жени отново.

Именно тогава отвори бутилката.

И сега, усетила най-после действието на алкохола, тя съжали, че пътната помощ не бе закъсняла още, за да не се налага да води тоя разговор с Балтимор. Изобщо не беше близка с тази жена — срещала се бе с нея по официални поводи, тъй като тя поначало беше приятелка на Майкъл — и за какво й бе необходимо да съобщава на Сара какво ще става? И макар че бе предала информацията с благоприлична смесица от съчувствие и изненада, Сара не можеше да се освободи от подозрението, че едва оставила слушалката, жената ще се втурне да докладва на Майк за реакцията й. Слава Богу, успя да запази самообладание.

Но това стана преди две чаши вино, а сега вече не беше толкова лесно. Тя не искаше да чува за Майкъл. Те са разведени, разделени по силата на закона и собствения си избор и за разлика от други разведени двойки, не са разговаряли след последната си среща при адвокатите преди почти година. В оня момент тя вече се смяташе за щастлива, заради възможността да се отърве от него и подписа документите, без да пророни и дума. Болката и гневът бяха заместени от някаква апатия, поникнала върху почвата на внезапно проумяната истина, че всъщност никога не го е познавала истински. След тази последна среща, той нито се обади, нито й писа, а и тя не си даде този труд. Прекъсна контактите с неговото семейство и приятели, а той, така или иначе, не проявяваше интерес към нейните. В известен смисъл, изглеждаше, че никога не са били женени въобще. Или поне на нея й се струваше така.

И сега той ще се жени отново.

Това не би трябвало да я притеснява. Не би следвало въобще да я интересува.

Но я интересуваше и това я притесняваше само по себе си. Всъщност, обстоятелството, че се дразни, я дразнеше много повече от самия факт на предстоящата сватба. Открай време знаеше, че Майкъл ще го направи — сам й го каза.

За пръв път в живота си наистина мразеше някого.

Но истинска омраза, такава, от която се свива стомахът, не е възможна при отсъствие на емоционална връзка. Не би могла да мрази толкова Майкъл, ако преди това не го е обичала. Може би, в своята наивност си е въобразявала, че ще си останат двойка завинаги. Бяха си дали обет да се обичат завинаги в края на краищата, а тя самата произхождаше от дълга поредица поколения, които бяха правили точно това. Родителите й живееха заедно почти тридесет и пет години, а двете двойки баби и дядовци приближаваха шестдесет годишен юбилей. Сара продължи да вярва, че ще върви по същите следи, дори след като се появиха проблемите им с Майкъл. Знаеше, че няма да й бъде лесно, но когато той предпочете възгледите на семейството си пред даденото й обещание, тя се почувства толкова незначителна, колкото никога друг път в живота си.

Но сега не би трябвало да се дразни, щом го е преодоляла…

Сара довърши чашата и стана от дивана, не желаейки да повярва, не искайки да повярва. Тя го е надмогнала. Ако ей сега допълзи в краката й, за да моли за прошка, тя няма да го приеме. Нямаше нещо на този свят, което да каже или да направи и което да върне любовта й. Да се жени за която си иска и да върви по дяволите — на нея й е безразлично.

Отиде в кухнята и си наля трета чаша.

Майкъл се женеше пак.

Сълзите й бликнаха против волята й. Не искаше да плаче, но старите мечти загиват трудно. Усещаше ги да напират и остави чашата на мивката, за да ги прогони. Тя се катурна вътре и се разби на парченца. Посегна да ги събере, но едно от тях й поряза пръста и той започна да кърви.

Още една неприятност в този ужасен ден.

Издиша силно и притисна очи с опакото на ръката си, за да спре сълзите.

Не помогна.

* * *

— Сигурна ли си, че си наред?

С всичките тия хора наоколо, думите глъхнеха, сякаш Сара чуваше някого в далечината.

— За трети път ти казвам, мамо, добре съм. Наистина съм добре.

Морийн протегна ръка и махна кичур коса от лицето й.

— Виждаш ми се малко бледа, та си викам, да не би да те мъчи нещо.

— Просто съм уморена. Снощи работих до късно.

Макар да не й се щеше да лъже майка си, Сара нямаше намерение да й казва за бутилката вино снощи. Тя не разбираше как е възможно въобще хората да пият, особено пък жените, и ако Сара добави, че на всичко отгоре е била и сама, майка й щеше да прехапе устни притеснена, преди да се впусне в поредица от въпроси, за чиито отговори Сара не беше в настроение.

В този фантастичен съботен следобед, центърът беше претъпкан с хора. Фестивалът бе в разгара си и Морийн пожела да прекара деня в обиколка на сергиите, както и на антикварните магазини по Мидл стрийт. Понеже Лери заяви, че ще гледа футболния мач[1] между Северна Каролина и Мичиган, Сара предложи да й прави компания. Надяваше се да е забавно и сигурно щеше да е, ако не беше цепещата главата й болка, която дори аспиринът не успя да уталожи. Докато си приказваха, Сара разглеждаше старинна рамка, реставрирана с огромно старание, макар и недотам огромно, че да оправдае цената й.

— В петък вечер?

— Отлагах дълго и снощната вечер ми се видя не по-малко подходяща от която и да било друга.

Майка й се приближи, преструвайки се, че разглежда рамката.

— Цялата вечер ли си беше у дома?

— Ъ-хъ, защо?

— Защото ти звънях няколко пъти, но никой не отговори.

— Изключила бях телефона.

— А-ха. Просто си помислих, че може да си излязла с някого.

— С кого?

Морийн сви рамене.

— Де да знам… с някого.

Сара я погледна над слънчевите очила.

— Да не започваме отново!

— Нищо не започвам — отвърна Морийн. След това понижи глас и каза сякаш на себе си: — Просто допуснах, че си решила да излезеш. Сама знаеш, че го правеше редовно…

Като добавка към способността си да потъне в океан от съчувствие, майката на Сара имаше и качеството да изпълнява съвършено ролята на обладан от чувство за вина родител. Имаше моменти, в които Сара се нуждаеше от това — малко съжаление не е навредило никому, но точно сега не бе един от тях. Сара се намръщи леко и остави рамката на мястото й. Собственичката на сергията, възрастна жена, седнала в сянката на огромен чадър, явно се забавляваше с малката сцена.

Сара се намръщи още повече. Отдалечи се от сергията и след миг Морийн я последва.

— Какво има?

Тонът й накара Сара да спре и да се извърне към майка си.

— Нищо няма. Просто не ми се слуша, колко се тревожиш за мен. Тези приказки се изтъркват с течение на времето.

Морийн зяпна леко и остана в това положение. Сара съжали за казаното, при вида на нараненото изражение на майка си, но не беше в състояние да направи нещо по въпроса. Поне не днес.

— Съжалявам, мамо. Не трябваше да се нахвърлям така върху теб.

Морийн протегна ръка и хвана ръката на дъщеря си.

— Какво става, Сара? И този път ми кажи истината — познавам те твърде добре. Нещо се е случило, нали?

Стисна леко ръката й, а Сара отвърна поглед. Навсякъде около тях беше пълно с хора, тръгнали по техни си работи, потънали в собствен разговор.

— Майкъл ще се жени отново — каза тихо тя.

След като се убеди, че е чула правилно, Морийн бавно обхвана дъщеря си в силна прегръдка.

— О, Сара… Съжалявам… — шепне тя.

Нямаше какво повече да се каже.

* * *

Малко по-късно, двете седяха на градинска пейка над марината[2], в края на улицата и в страни от тълпите. Стигнаха дотук несъзнателно — просто вървяха, докато нямаше накъде повече да вървят и потърсиха място за сядане.

Там си говориха дълго. Или по-точно — Сара говори дълго. Морийн слушаше, неспособна да скрие обзелата я тревога. Очите й се разшириха и се наляха със сълзи. От време на време стискаше ръката на дъщеря си.

— О… това е просто ужасно — казваше тя за около стотен път. — Какъв ужасен ден!

— И аз така мисля.

— Ами… дали ще ти стане по-леко, ако те посъветвам да погледнеш на нещата откъм хубавата им страна?

— Няма такава, мамо.

— Разбира се, че има.

Сара вдигна скептичен поглед.

— Като например?

— Ами, можеш да бъдеш сигурна, че няма да живеят тук, след като се оженят. Баща ти ще ги оваля в катран и перушина.

Въпреки лошото си настроение, Сара успя да се засмее.

— Много благодаря. Положително ще му го съобщя, ако някога го видя отново.

Морийн замълча.

— Нямаш такива намерения, нали? Да го виждаш, имам предвид?

Сара поклати глава.

— Не, освен ако не бъде наложително.

— Добре. След всичко, което ти причини, не би било разумно.

Сара само кимна и се облегна назад.

— Чувала ли си се с Брайън напоследък? — промени темата тя. — Никога не си е у тях, когато го потърся.

Морийн подхвана новата насока без оплаквания.

— Говорих с него преди няколко дни, но знаеш как е. Понякога разговорите с родителите са последното нещо, с което ти се ще да се занимаваш. Не му се стои много със слушалка в ръка.

— Има ли си приятели?

— Сигурна съм, че има.

Сара се загледа във водната повърхност, замислена за брат си. После попита:

— Как е татко?

— Все така. Преглеждаха го в началото на седмицата и май е добре. Не се уморява както преди.

— Прави ли си упражненията?

— Не колкото трябва, но все ми обещава да се заеме сериозно с тази работа.

— Кажи му, че настоявам да ги прави.

— Добре. Но той е инат, нали знаеш? По-добре ще е, сама да му кажеш. Когато го правя аз, мисли, че се заяждам.

— А ти заяждаш ли се?

— Разбира се, че не — отвърна бързо тя. — Просто се безпокоя за него — от марината излезе огромна ветроходна яхта и се насочи към Нойс. Двете я загледаха смълчани. След малко мостът ще се вдигне, за да й позволи да мине, а движението от двете страни на реката ще застине. Сара знаеше вече, че ако закъснява за някоя среща, винаги може да каже: „Забавиха ме на моста“. Всеки жител на града, от лекар до съдия, ще приеме подобно извинение, поради простата причина, че го е използвал сам.

— Приятно ми е да чуя пак смеха ти — промълви след малко Морийн.

Сара й хвърли кос поглед.

— Не ме гледай така! Имаше един период, през който не го правеше. Дълъг период — Морийн докосна нежно коляното на Сара. — Не допускай Майкъл да те наранява повече. Ти си надживяла това, не забравяй!

Сара кимна едва забележимо, а Морийн продължи монолога, който дъщеря й вече знаеше наизуст.

— И ще продължаваш да го надмогваш. Един ден ще срещнеш някого, който ще те обича, понеже ти…

— Мамо! — прекъсна я Сара, като провлече думата и тръсна глава. Напоследък разговорите им винаги свършваха така.

Този път майка й се овладя. Посегна за ръката на Сара и макар тя да я дръпна отначало, Морийн настоя и все пак я хвана.

— Не мога другояче, защото искам да си щастлива — казва. — Не можеш ли да го разбереш?

Сара се усмихна насила, с надежда да задоволи майка си.

— Да, мамо, разбирам.

[1] Става дума за американски футбол. — Б.пр. ↑

[2] Пристанище, специално пригодено за развлекателни морски съдове, снабдено с всички удобства за яхтмените — електричество, вода, тоалетни, сервизи, магазини, ресторанти и пр. — Б.пр. ↑

Глава 7

В понеделник Джона започна да свиква с режима, който щеше да управлява живота му през следващите няколко месеца. След последния звънец, той излезе с останалите навън, но остави раничката си в класната стая. Сара също излезе с останалите учители, за да се увери, че децата се качват в ония коли и автобуси, в които трябва да се качат. След като всички потеглиха, тя се обърна към мястото, където чакаше Джона. Той гледаше завистливо след приятелите си.

— Обзалагам се, че не ти се остава, нали?

Джона кимна.

— Няма да е толкова зле. Донесла съм от къщи малко сладки, за да улесним нещата.

Детето обмисли новината.

— Какви сладки? — попита недоверчиво.

— Ореховки. Когато аз ходех на училище, моята майка винаги ми даваше по някоя, като се върна у дома. Казваше, че са награда, че се уча така добре.

— Мисис Кноулсън ми дава ябълкови резенчета.

— Ако искаш, и аз ще ти донеса утре.

— Дума да не става — каза момчето сериозно. — Ореховките са много по-хубави.

Сара посочи към училището.

— Хайде! Готов ли си да започваме?

— Мисля, че да — промълви момчето. Сара му подаде ръка.

Джона я погледна.

— Ами… имаш ли и мляко?

— Мога да ти взема малко от стола, ако искаш.

Доволен от резултата, Джона я хвана за ръка и се усмихна за миг, преди да влязат в сградата.

* * *

Докато Сара и Джона вървяха, хванати ръка за ръка, към училището, Майлз Райан се бе свил зад колата си, протегнал ръка към кобура, преди още да заглъхне ехото от последния изстрел. Щеше да остане там, докато разбере какво точно става.

Нищо не бе в състояние да изправи на нокти скритата машинка така светкавично, както изстрел. Инстиктът за самосъхранение винаги изненадваше Майлз както със силата, така и с бързината си. Адреналинът плъзваше в организма му, сякаш го набучваха на някаква огромна интравенозна игла от система с възбуждаща течност. Чуваше как блъска сърцето му и усещаше дланите си да лепнат от пот.

Ако стане нужда, ще подаде по радиото сигнал за помощ и след броени минути, тук ще се съберат всички униформени служители на закона от околията. Засега обаче ще изчака. Преди всичко, не беше убеден, че стрелбата е насочена срещу него. Нямаше съмнение, че чу изстрели, но те бяха някак приглушени, сякаш идваха дълбоко от вътрешността на къщата.

Ако се намираше пред нечий дом, той би извикал подкрепление, воден от предположението, че някакъв скандал на битова основа е излязъл извън контрол. Но той се бе свил пред къщата на Грегъри, паянтова дървена конструкция, облицована с талпи, разположена в края на Ню Бърн. Тя гниеше тук от години и бе напълно изоставена. Такава бе още от детските години на Майлз. Обикновено никой не си правеше труд да влиза в нея. Подовете бяха толкова стари и прогнили, че можеха да пропаднат всеки миг. През зейналите в покрива дупки влизаше дъждовна вода, а самата сграда беше леко килната, сякаш готова да рухне под първия по-силен порив на вятъра. Градът нямаше особени проблеми със скитниците, но дори ония, които се навъртаха насам, предпочитаха да стоят по-далеч от това място.

И ето че сега, посред бял ден, той чу изстрели. Започнаха отново. Не беше оръжие от голям калибър, най-вероятно двадесет и две[1]. Обяснението сигурно ще се окаже банално и надали стрелбата застрашаваше живота му.

Все пак, не бива да бъде такъв глупак, че да поеме и най-малък риск. Отвори вратата и като се плъзна върху седалката, натисна един бутон. Сега гласът му ще прозвучи достатъчно силно, за да бъде чут вътре.

— Говори шерифът — започна бавно и спокойно той. — Ако сте си свършили работата, момчета, бих искал да ви видя отвън, та да си поприказваме. Ще ви бъда благодарен, ако го направите, без да вземате оръжието си.

Сега стрелбата спря напълно. След малко от един прозорец се подаде някаква глава. Момчето нямаше и дванадесет години.

— Няма да ни застреляте, нали? — извика то, очевидно уплашено.

— Не, няма да стрелям. Оставете оръжието при вратата и излезте да си поговорим!

Няколко минути Майлз не чу нищо — изглежда децата се съвещаваха, дали да не се опитат да избягат. Не са лоши деца, беше сигурен Майлз. Просто твърде близки до природата за съвременните стандарти. Сигурен бе, че по-скоро ще побегнат, отколкото да се сблъскат с перспективата шерифът да ги заведе при родителите им у дома.

— Хайде, покажете се! — повтори Майлз в микрофона. — Искам само да си поговорим.

Най-накрая, след около минута, от двете страни на дупката, където някога е била вратата, надникнаха две момчета — едното с няколко години по-малко от другото. Те оставиха с прекалено бавни движения оръжията си на земята и като вдигнаха високо ръце, излязоха навън. Майлз сдържа усмивката си. Разтреперани и бледи, те бяха убедени, че играят ролята на живи мишени. След като се спуснаха по разнебитените стълби, той излезе иззад колата и прибра пистолета. Когато го видяха, те се стъписаха за миг, а после продължиха напред. И двамата бяха с износени джинси и гуменки. Лицата — мърляви. Деца на полята. Продължаваха да пристъпват съвсем бавно напред с високо вдигнати ръце. Гледали бяха прекалено много филми.

Когато приближиха съвсем, Майлз видя, че почти плачат.

Той скръсти ръце и се облегна на колата.

— На лов ли сте тръгнали, момчета?

По-малкият, около десетгодишен според Майлз, погледна по-големия. Явно бяха братя.

— Да, сър — казаха двамата в хор.

— Какво има в къщата?

Те се спогледаха отново.

— Врабчета — казаха накрая и Майлз кимна.

— Свалете си ръцете!

Пак се спогледаха и отпуснаха ръце.

— Сигурни ли сте, че не сте стреляли по кукумявки?

— Не, сър — отвърна бързо по-големият. — Само врабчета. Вътре е пълно с тях.

Майлз пак кимна.

— Значи, врабчета?

— Да, сър.

Посочи пушките.

— А тия двайсет и двойки?

— Да, сър?

— Не са ли малко големички за врабчета?

Този път погледите им бяха виновни. Майлз ги огледа строго.

— Вижте сега… ако сте тръгнали на лов за кукумявки, това хич няма да ми е приятно. Аз ги харесвам. Ядат плъхове, мишки и дори змии. Предпочитам те да се навъртат наоколо, отколкото някое от ония създания. От цялата стрелба става ясно, че още не сте успели да я убиете, нали?

По-малкият кимна след дълго мълчание.

— Тогава, не правете нов опит! — каза той с нетърпящ възражение тон. — Да се стреля тук не е безопасно. Особено като знаете, че наблизо е магистралата. Освен това, е противозаконно. А и това място не е за деца. Може всеки момент да се срути и да ви нарани. Не искате да говоря с родителите ви, нали?

— Не, сър.

— Значи няма да гоните повече тая кукумявка. Ако сега ви пусна да си вървите, искам да кажа.

— Не, сър.

Майлз ги изгледа безмълвно, после махна с ръка към най-близките къщи.

— Там ли живеете?

— Да, сър.

— Пеша ли дойдохте или с колела?

— Пеша.

— Тогава, вижте какво… Ще прибера пушките, а вие скачайте отзад в колата. Ще ви оставя до вас. Този път ви пускам, но ако ви уловя отново, ще кажа на родителите ви, че вече съм ви залавял и предупреждавал и ще трябва да задържа и двамата. Ясно ли е?

При заплахата, очите им се разшириха, но и двамата закимаха с благодарност.

След като ги остави, Майлз отиде в училището, изпълнен с нетърпение да види Джона. Момчето без съмнение ще иска да научи какво е станало през деня.

Въпреки волята си, бе изпълнен и с приятното очакване да види отново Сара Ендрюз.

* * *

— Татко! — извика Джона, докато тичаше към Майлз. Той се приведе, за да улови сина си, хвърлил се в обятията му. С крайчеца на окото съзря Сара, която го следваше с по-сдържана походка. Джона се изви назад, за да го погледне в очите.

— Арестува ли някого днес?

Майлз се усмихна и поклати глава.

— Засега не, но денят още не е свършил. Как се представи в училище?

— Добре. Мис Ендрюз ми даде сладки.

— Така ли? — попита Майлз, наблюдавайки приближаващата учителка, като се стараеше тя да не забележи.

— Ореховки. От хубавите.

— Е, повече от това не можеш да искаш, а как мина учението?

Джона свъси вежди.

— Кое?

— Това, което правите с мис Ендрюз.

— Много беше забавно — играхме игри.

— Игри?

— Ще ви обясня по-късно — намеси се приближилата Сара, — но мисля, че началото е добро.

Майлз се извърна при звука на гласа й и остана приятно изненадан. Тя беше пак с дълга пола и блуза, нищо особено, но когато се усмихна, той усети отново онова особено пърхане в гърдите, както и първия път, когато я видя. Хрумна му, че тогава не е оценил по достойнство хубостта й. Да, отчел бе обстоятелството, че е привлекателна, а сега пред него изпъкваха същите черти — житноруса коса, деликатни черти, тюркоазни очи, но днес тя изглеждаше по-различно, по-топла и близка.

Майлз остави Джона на земята.

— Джона, иди моля те при колата, докато аз разменя някоя приказка с мис Ендрюз!

— Добре — отвърна безгрижно момчето, след което, за изненада на баща си, пристъпи и прегърна учителката, която му отвърна по същия начин.

След като се отдалечи, Майлз я погледна с любопитство и каза:

— Вие май добре се разбирате двамата?

— Хубаво си прекарахме днес.

— Така изглежда. Ако знаех, че ще си играете и ще хапвате сладки, нямаше да се тревожа толкова за него.

— Ами… разни неща вършат работа. Но преди да се тревожите толкова много, искам да Ви кажа, че играта включва четене.

— Сигурно имате повече неща за казване. Как върви?

— Добре. Има дълъг път да извърви, но засега е добре — тя млъкна. — Много добро дете. Наистина. Знам, че съм го казвала и преди, но не бих искала да го забравите заради случилото се. И очевидно Ви боготвори.

— Благодаря! — отвърна просто той и наистина беше благодарен.

— Няма за какво — когато тя се усмихна отново, Майлз се извърна с надежда да не е разгадала предишните му мисли и в същото време с желание да го е сторила.

— Впрочем, благодаря за вентилатора! — обади се Сара. Сутринта Майлз бе минал да остави огромното електрическо съоръжение.

— Няма за какво — отвърна шерифът, разкъсван между желанието да остане и да си говори с нея и порива да избяга и да се спаси от внезапно обзелата го нервност, за която нямаше никаква видима причина.

Известно време и двамата мълчаха. Нелепата тишина се проточи, докато накрая Майлз раздвижи крака и промърмори:

— Ами… май е време да прибирам Джона у дома.

— Добре.

— Имаме там някои неща за вършене.

— Добре — повтори тя.

— Има ли нещо друго, което трябва да знам?

— Не се сещам за друго.

— Добре тогава — той млъкна и пъхна ръце в джобовете. — Май е време да прибирам Джона.

Тя кимна със сериозен вид.

— Казахте го вече.

— Така ли?

— Да.

Сара преметна кичур коса зад ухото си. Поради причини, които не можеше да обясни, смущението му й се стори очарователно. Той се различаваше от мъжете, които бе познавала в Балтимор, типовете, които пазаруват в изискани магазини и винаги намират необходимите думи. За месеците след развода й те започваха да й се струват взаимозаменяеми, като картонени шаблони на идеалния мъж.

— Ами, добре тогава — каза Майлз, обзет изцяло от мисълта, че е крайно време да си тръгва. — Още веднъж Ви благодаря — и той тръгна към колата, като викаше сина си по име.

В съзнанието му остана запечатан образът на Сара, застанала в училищния двор, с вдигната за прощаване ръка след потеглящата кола и с малко замислен израз на лицето.

* * *

През последвалите седмици Майлз започна да очаква срещите със Сара след училище с оня неудържим ентусиазъм, който не бе изпитвал от юношеските си години. Мислеше за нея често и в най-непредвидими ситуации: докато избираше котлети в магазина, спрял на светофар или докато подстригваше тревата в градината. Един-два пъти се сети за нея, докато стоеше сутрин под душа и се запита какви ли са нейните утринни привички. Дали предпочита овесени ядки за закуска или препечени филийки със сладко? Дали пие кафе или е привърженичка на билковия чай? Дали след душа се гримира, увила глава в кърпата или кара направо?

Понякога се опитваше да си я представи в класната стая, изправена пред учениците, с тебешир в ръка. Друг път се питаше как ли прекарва свободното си време. Макар да разменяха по някоя незначителна приказка при всяка среща, не беше достатъчно да задоволи нарастващото му любопитство. Не знаеше нищо за миналото й и макар понякога да го обхващаше желание да я попита, всеки път се въздържаше, поради простата причина, че нямаше представа как да го направи. „Днес занимавах Джона главно с правопис и той се справи чудесно“, казваше например, а той отвръщаше: „Хубаво, но като си говорим за правопис, вие завивате ли си главата с кърпа след душа?“

Някои мъже знаеха как да се справят с такива неща, но нека бъде проклет, ако и той може да го измисли. Един път, обзет от пристъп на смелост в резултат от няколко бири, той беше почти готов да й се обади по телефона. Нямаше никакъв повод и макар да не беше наясно какво ще каже, той се надяваше нещо да го осени свише — нещо, което да го дари с остроумие и неотвратим чар. Представи си смеха й, предизвикан от неговите думи, наслади се на собственото си обаяние. Смелостта му стигна да открие името й в телефонния указател, както и да набере първите три цифри от номера, но след това го хванаха нервите и той остави слушалката.

Ами ако не си е у тях? Как би могъл да я омае, ако тя дори не си е вкъщи, за да вдигне слушалката, а той със сигурност не би искал да остави за поколенията брътвежите си, записани на телефонния й секретар. Естествено, би могъл да затвори, ако се обади машината, но това е хлапашка постъпка, нали? А какво би станало, ако тя си е там, обаче, да пази Бог, си има някого на гости? Това беше напълно реалистична възможност. Дочул бе това-онова в управлението от други ергени, които най-после се бяха докопали до информацията, че не е омъжена и след като те знаят, какво пречи и на други да научат? Слухът се разпространява и скоро другите мъже ще налетят отгоре й, като се възползват от цялото си остроумие и чар, ако вече не са започнали да го правят, разбира се.

Господи, няма време!

Когато следващия път вдигна слушалката, успя да докара нещата до шестата цифра.

Същата нощ, легнал под завивката, той си зададе въпроса какво всъщност става с него.

* * *

Една ранна съботна утрин през септември, около месец след първата си среща със Сара Ендрюз, Майлз наблюдаваше как Джона рита на игрището на прогимназията „Х. Дж. Макдоналд“. Ако изключим риболова, Джона обичаше европейския футбол повече от всичко на света и беше доста добър в този спорт. Миси беше спортна натура, дори повече от Майлз, и синът й наследи от нея пъргавина и чувство за координация. От Майлз, както сам той информираше небрежно всеки попитал, Джона бе взел бързината. В резултат от тази комбинация, детето се превърна в ужаса на игрището. В тази възрастова група всеки играеше най-много по едно полувреме и въпреки това, автор на повечето голове за отбора, ако не на всички, ставаше Джона. В първите четири мача той вкара двадесет и седем гола. Трябва да се признае, че отборите бяха само по трима, вратари не се допускаха и половината деца не бяха наясно в коя посока трябва да ритат топката, но все пак, двадесет и седем гола е изключително постижение. Почти при всяко овладяване на топката, той успяваше да премине с нея цялото поле и да я забие в мрежата.

Пристъпите на гордост, обземащи Майлз, докато наблюдаваше спортните прояви на Джона, бяха направо абсурдни. Страшно му харесваше да гледа успехите на сина си, макар че отлично знаеше, че е временно явление, което абсолютно нищо не значи. Децата съзряват физически на различна възраст, а някои от тях тренират с по-голямо усърдие. Джона беше физически по-зрял от останалите, но го мързеше да тренира — за останалите беше въпрос на време да го настигнат.

Този път Джона бе отбелязал вече четири гола и треньорът го извади от игра. Противниковият отбор вкара също четири гола и изравни. Джона отново влезе в игра и вкара нови два гола, вдигайки общия си сбор до тридесет и три, не че който и да е от тях имаше някакво значение. Момчето отново напусна играта и към края й, противникът водеше с 8 на 7, при което Майлз скръсти ръце на гърди и плъзна поглед през публиката, като правеше всичко възможно да не покаже, че изобщо си дава сметка за факта, че без неговия син, отборът ще бъде разбит.

Дяволски приятно!

Майлз беше така потънал в тоя приятен унес, че му потрябва време, за да осмисли отправения към него въпрос.

— Да не сте заложили пари на тоя мач, шериф Райън? — попита Сара, като се изкачи при него с широка усмивка. — Изглеждате малко нервен.

— Не… няма облог. Просто се радвам на играта — отвърна той.

— Е, внимавайте! Ноктите Ви са почти заминали. Няма да ми е приятно, ако се ухапете, без да искате.

— Аз не си гриза ноктите.

— Сега не — съгласи се тя, — но преди малко го правехте.

— Мисля, че си въобразявате някои неща — опъна се той и си помисли, дали отново флиртува с него. — Ами… — той вдигна малко козирката на бейзболната си шапка. — Не очаквах да Ви срещна тук.

С шорти и слънчеви очила тя изглеждаше по-млада от обикновено.

— Джона ми каза, че има среща тази седмица и попита, дали не мога да дойда.

— Така ли? — попита Майлз озадачен.

— В четвъртък. Каза, че ще ми хареса, но аз останах с впечатлението, че по-скоро иска да го видя в нещо, в което е добър.

Бог да те благослови, Джона!

— Вече е към края. Пропуснахте по-голямата част.

— Не намерих веднага игрището. Нямах представа, че ще се играе на толкова много места. Всички деца изглеждат еднакви от разстояние.

— Знам. Понякога дори ние трудно намираме нашето игрище.

Чу се свирка, Джона влезе на терена и подаде на свой съотборник. Той не успя да овладее топката и тя напусна очертанията. Един от противниковия отбор хукна да я гони и Джона погледна към баща си. Забелязал Сара, той и махна и тя отвърна енергично на поздрава. След това момчето доби решителен вид и застана в очакване да бъде изпълнен тъча. Миг по-късно той, както и всички останали на терена, се втурнаха след топката.

— Е, как се проявява? — пита Сара.

— Днес е в добра форма.

— Марк разправя, че бил най-добрият играч в околността.

— Ами… — Майлз направи престорен опит да бъде скромен.

Сара се засмя.

— Марк не говори за Вас. Джона е оня, който играе там долу.

— Знам — отвърна Майлз.

— Но си мислите, че крушата не пада по-далеч от дървото, нали?

— Ами… — повтори Майлз, понеже не можа да се сети за някакъв смислен отговор. Сара вдига едната си вежда, видимо развеселена.

Къде са чарът и остроумието, на които бе разчитал?

— Я ми кажете, Вие ритахте ли като дете? — пита го тя.

— Когато бях дете, тази игра изобщо я нямаше. Играех традиционните игри — футбол, баскетбол, бейзбол. Но дори да съществуваше, не мисля, че щях да се заема с нея. Имам известно предубеждение към игри, в които се очаква да блъскам топката с глава.

— Но за Джона е добре, нали?

— Разбира се, след като му харесва. Вие играли ли сте нещо?

— Не. Не съм кой знае каква спортистка, но когато влязох в колежа, се заех с ходене. Съквартирантката ми ме убеди.

Той примигна насреща й.

— Ходене?

— По-трудно е, отколкото си мислите, ако поддържате високо темпо.

— И сега ли го правите?

— Всеки ден. Имам си един постоянен тримилен[2] маршрут. Много добра тренировка, която ме разтоварва. Трябва да опитате!

— При моето свободно време?

— Разбира се. Защо не?

— Ако вървя три мили, сигурно ще се схвана така, че на другата сутрин няма да мога да стана. Ако разбира се, изобщо успея да ги измина.

Тя го погледна оценяващо.

— Ще се справите. Може би ще трябва да се откажете от цигарите, но ще се справите.

— Аз не пуша — възрази Майлз.

— Знам. Бренда ми каза — тя се ухили и след миг Майлз не можа да устои и също се засмя. Преди да каже каквото и да било, около тях се разнесе рев и двамата се обърнаха към терена, за да видят как Джона се откъсва от останалите, провежда самостоятелна атака и забива победен гол. Докато съотборниците на Джона се тълпяха около него, Майлз и Сара подскачаха и ръкопляскаха, и двамата за едно и също момче.

* * *

— Хареса ли Ви? — пита Майлз, вървейки със Сара към колата й, докато Джона се бе наредил пред снекбара с приятелите си. Техният отбор спечели и след мача момчето изтича при Сара, за да я пита дали е видяла неговия гол. Когато чу, че е видяла, Джона разцъфна, прегърна я и след това побягна назад. Майлз остана напълно пренебрегнат, но обстоятелството, че Джона харесва Сара, както и обратното, му достави някакво особено удовлетворение.

— Приятно беше — призна тя. — Съжалявам, че не бях тук през целия мач.

Кожата й блестеше под все още запазения летен загар в лъчите на следобедното слънце.

— Много се радвам. Джона също се зарадва на идването Ви — погледна я отстрани. — Имате ли нещо предвид за остатъка от деня?

— Ще се видя с майка си за обяд в центъра.

— Къде?

— „Фред и Клара“. Малко ресторантче, съвсем близо до мястото, където живея.

— Знам го. Много е добро.

Стигнаха до колата й, червен Нисан Сентра, и Сара започна да рови в чантичката си за ключовете. Докато ги търсеше, Майлз се улови, че я наблюдава. С кацналите на носа слънчеви очила, тя прилича повече на градското момиче, което беше, отколкото на провинциалистка. Ако се прибавеха избелелите дънкови шорти и дългите крака, тя не приличаше на никоя от учителките на самия Майлз.

Някакъв бял пикап потегли зад тях. Шофьорът поздрави Майлз с ръка, а той отвърна на поздрава точно когато Сара вдигна поглед към него.

— Познавате ли го?

— Градът е малък. Всеки познава всички останали.

— Това трябва да е успокояващо.

— Понякога е, а друг път — не. Ако искате да запазите някаква тайна, със сигурност това не е най-подходящото място за живеене.

Сара си помисли за миг, дали не говореше за себе си. Преди да се задълбочи в темата, той се обади отново:

— Искам отново да Ви благодаря за всичко, което правите за Джона.

— Не е необходимо да ми благодарите всеки път, когато ме срещнете.

— Знам. Просто забелязвам големи промени в него през последните седмици.

— И аз. Напредва много бързо, по-бързо отколкото очаквах. Всъщност, тази седмица започна да чете на глас в час.

— Не съм изненадан. Има добър учител.

За учудване на Майлз, Сара наистина се изчерви.

— Има си и добър баща.

Това му хареса.

Хареса му и погледа, с който придружи тези думи.

Сякаш неуверена, какво да направи, Сара започна да си играе с ключовете. Избра един и отвори предната врата. Майлз отстъпи малко назад.

— Колко още смятате, че ще трябва да остава след училище? — попита той.

Продължавай да приказваш. Не я оставяй да си тръгне.

— Не съм сигурна. Още известно време. Защо? Да не би да искате да понамалите темпото?

— Не, просто ми е любопитно.

Тя кимна и го изчака да добави нещо. Той замълча.

— Добре — каза Сара. — Ще я караме както досега и ще изчакаме резултатите след един месец. Става ли?

Още един месец. Ще продължи да я вижда поне още толкова. Добре.

— Звучи разумно — съгласи се Майлз.

Двамата направиха дълга пауза и Сара погледна часовника си.

— Слушайте, малко закъснявам — каза тя с нотка на извинение в гласа и Майлз кимна.

— Знам… трябва да тръгвате — отвърна той, но никак не му се искаше да се разделят. Искаше да говорят безспир, да научи всичко за нея.

Всъщност, искаше да каже, че е време да я покани.

И никакви шикалкавения този път. Никакво затваряне на телефона, никакви лигавщини.

Хващай бика за рогата!

Бъди мъж!

Давай!

Той се окуражава, знаеше, че е готов… но… но… как да го направи? Мили Боже, откога не е попадал в такова положение! На обяд ли да я покани или на вечеря? Или пък на кино? Или…? Докато Сара влизаше в колата, умът му се луташе бясно в търсене на начин да продължи времето си.

— Почакайте… преди да си тръгнете… може ли да ви попитам нещо? — изплю камъчето той.

— Разбира се — тя го погледна изпитателно.

Майлз завря ръце в джобовете и отново усети ония малки мушици, отново стана на седемнадесет. Преглътна.

— Ами… — започна той. Съзнанието му работеше на високи обороти, мъничките колелца се въртяха като бесни.

— Да?

Сара усети по инстинкт какво предстои.

Майлз пое дълбоко дъх и каза първото и единствено нещо, което му дойде наум:

— Как върви вентилаторът?

Тя го погледна смаяно.

— Вентилаторът?

Майлз имаше усещането, че току-що е погълнал един тон олово.

Вентилаторът? Какво общо имаше тук вентилаторът? Вентилатор? Това ли е всичко, което можа да измисли?

Мозъкът му сякаш беше в отпуск, но нищо вече не беше в състояние да го спре…

— Ами да. Нали се сещате… оня, който донесох в класната стая.

— Добре върви — отвърна тя неуверено.

— Защото, ако не Ви харесва, мога да донеса друг.

Тя протегна ръка и го докосна загрижено.

— Добре ли се чувствате?

— Да, много съм добре — отвърна той със сериозен вид. — Просто исках да се уверя, че сте доволна от вентилатора…

— Избрали сте хубав модел.

— Добре — промълви той, изпълнен от надежда и упование, че именно в този миг небето ще се разцепи и някой гръм ще го остави на място.

* * *

Вентилаторът?

След като тя потегли и излезе от паркинга, Майлз остана неподвижен, изпълнен с желание да върне часовникът на времето и да заличи всичко, случило се току-що. Искаше му се да намери дупка под някоя близка скала, хубаво тъмно местенце, където да се завре далеч от очите на света завинаги. Слава Богу, наоколо нямаше кой да го чуе!

Освен Сара!

През целия ден в главата му, подобно на чут сутринта по радиото шлагер, се въртяха последните думи от разговора им:

Как върви вентилаторът?… Защото мога да Ви донеса друг… Просто исках да се уверя, че сте доволна от него…

Беше болезнено, споменът му причиняваше физическа болка. С каквото и да се захвана този следобед, споменът се промъкваше до повърхността на съзнанието му, за да го унижи. Същото беше и на другия ден. Събуди се със съзнанието, че нещо не е наред… нещо… и прас! Ето ти го и него, пристига, за да го тормози. Ето го и оловото в стомаха. Завря глава под възглавницата.

[1] Широко разпространено в САЩ дългоцевно и късоцевно оръжие с диаметър на канала, равен на 5,5 милиметра. — Б.пр. ↑

[2] Английска мярка за дължина, равна на 1609 метра. — Б.пр. ↑

Глава 8

— Е, как ти се струва засега? — запита Бренда.

Беше понеделник и двете със Сара седяха на същата маса отвън, където преди месец разговаряха двамата с Майлз. Бренда е купила нещо за обяд от деликатесния магазин на Лолок стрийт, където по нейно мнение правят най-вкусните сандвичи в града. „Така ще можем да си побъбрим“, каза тя и намигна, преди да излети от магазина.

Не беше първият случай, когато двете „си бъбрят“, както се изрази Бренда, но до този ден разговорите им бяха сравнително кратки и лишени от личен момент: къде се съхраняват учебните пособия, с кого трябва да разговаря, за да се сдобие с няколко нови чина, все неща от този характер. Разбира се, Бренда беше първият човек, към когото Сара се обърна по въпроса за Джона и Майлз и тъй като казваше, че им е близка, тя си даде сметка, че този обяд има разузнавателна цел: какво става, ако изобщо нещо става.

— Училището ли имаш предвид? Доста по-различно е от работата ми в Балтимор, но ми харесва.

— Там си работила в централната част, нали?

— Работих в сърцето на Балтимор четири години.

— Как е там?

Сара разви сандвича си.

— Не е толкова зле, колкото вероятно си мислиш. Децата са си деца, независимо къде живеят, особено когато са малки. Кварталът не беше от най-добрите, но човек свиква някак и се научава да бъде предпазлив. Никога не съм имала неприятности. А хората, с които работех, бяха страхотни. Лесно е да четеш отчети за средния успех и да сметнеш, че на учителите не им пука, но не е точно така. Имаше доста хора, на които наистина се възхищавах.

— Как ти дойде на ум да се преместиш тук? Бившият ти съпруг също ли е учител?

— Не — отвърна лаконично Сара.

Бренда забеляза болката в погледа й, но тя в същия миг изчезна.

Сара отвори кутийката диетична пепси.

— Той работи в банковата област. По-скоро работеше… Нямам представа с какво се занимава сега. Разводът ни не протече по най-цивилизования начин, ако разбираш какво имам предвид.

— Съжалявам! — отвърна Бренда. — А два пъти повече съжалявам, че изобщо подхванах тази тема.

— Не съжалявай! Ти не знаеше нищо — Сара замълча, а после се усмихна. — Или може би знаеше?

Бренда отвори широко очи.

— Не, нямах представа.

Сара я погледна в очакване.

— Наистина — повтори Бренда.

— Нищо?

Бренда се размърда на мястото си.

— Е, може би съм дочула едно-друго — призна тя сконфузено и Сара се засмя.

— Така си и мислех. Първото нещо, което ми дойде на ум, когато постъпих беше, че ти си наясно с всичко, което става наоколо.

— Не съм наясно с всичко — отвърна Бренда, с престорено възмущение. — И независимо от онова, което може да си чула за мен, не разправям наляво и дясно всичко, което науча. Ако някой ме помоли да запазя за себе си онова, което зная, аз го правя — тя подръпна ухото си и снижи глас. — Знам неща за някои хора, от които свят ще ти се завие, но след като са ми доверени конфиденциално, аз си трая.

— Казваш всичко това, за да ти имам доверие?

— Разбира се — отвърна тя. Огледа се и като се наведе над масата, прошепна: — Разправяй!

Сара се усмихна и Бренда махна с ръка, преди да продължи:

— Шегувам се, разбира се. А занапред — след като работим заедно — не забравяй, че няма да ти се разсърдя, ако ми кажеш, че прекалявам. Понякога задавам въпроси, без да му мисля много-много, но не го правя умишлено. Наистина.

— Това е ясна позиция — съгласи се Сара.

Бренда посегна към своя сандвич.

— И понеже си новодошла и не се познаваме особено добре, няма да ти досаждам с твърде лични въпроси.

— Радвам се да го чуя.

— Освен това, така или иначе не е моя работа.

— Именно.

Бренда замълча, преди да отхапе от сандвича.

— Ако искаш да разбереш нещо за някого, обаче, питай, без да му мислиш!

— Добре.

— Знам какво е да си дошла наскоро и да имаш усещането, че седиш отвън и гледаш какво става вътре.

— Сигурна съм, че знаеш.

Последва мълчание.

— Е… — започна Бренда с очакване.

— Е… — отвърна Сара, като много добре знаеше какво иска колежката й.

Замълчаха отново.

— Е… искаш ли да ме попиташ за… някого?

— Ами… — Сара се престори, че обмисля възможността. После поклати глава и отвърна: — Всъщност, не.

— Е, щом е така — Бренда не можа да скрие разочарованието си.

Сара се усмихна на военната хитрост.

— Е, може би има един човек, за когото мога да те попитам.

Бренда грейна.

— Ето това е приказка — бързо заяви тя. — Какво те интересува?

— Ами, чудех се… — Сара замълча, а Бренда я погледна с вида на дете, което развива коледния си подарък.

— Да? — пошепна тя почти отчаяно.

— Ами… — Сара се огледа. — Какво ще ми кажеш за… Боб Бостръм?

Ченето на Бренда увисна.

— Боб… разсилния?

Сара кимна.

— Той е готин.

— На седемдесет и четири години е — съобщи Бренда като поразена от гръм.

— Женен ли е?

— Бил е женен половин век. Има девет деца.

— Това е позор — реши Сара. Бренда я гледаше с широко отворени очи и тя поклати глава. След миг вдигна поглед с шеговити пламъчета в него и каза: — Е, в такъв случай остава Майлз Райън. Какво ще ми кажеш за него?

Бренда изгледа внимателно събеседничката си и отвърна:

— Ако изобщо не те познавах, щях да си помисля, че ме дразниш.

Сара й намигна.

— Няма защо да ме познаваш. Аз си признавам — обичам да дразня другите.

— Добре се справяш — Бренда замълча, а после се усмихна. — Но щом стигнахме до Майлз Райън… Както разбирам, вие двамата доста често се срещате напоследък. Не само след училище, но също и през уикендите.

— Нали знаеш, че помагам на Джона с уроците и той ме помоли да отида да го видя как играе.

— И нищо повече?

Понеже Сара не отговори веднага, Бренда продължи:

— Та, за Майлз… Загуби жена си преди две години при автомобилна злополука. Удариха я и избягаха. Най-тъжното нещо, което съм виждала. Той наистина я обичаше и много време след това не можа да дойде на себе си. Беше ученическата му любов — Бренда замълча и остави сандвича настрана. — Не можаха да хванат шофьора.

Сара кимна. Вече бе чувала фрагменти от тази история.

— Това наистина му се отрази зле. И като шериф. Прие го като личен провал. Не само че случаят остана неразкрит, но той прие това като лична вина. След това започна да страни от хората.

Бренда видя изражението на Сара и сплете пръсти.

— Знам, че звучи ужасно и то си беше ужас. Напоследък обаче започва все повече да заприличва на човека, който беше някога, измъква се от черупката си и аз не мога да ти опиша колко много ме радва това. Той наистина е прекрасен. Мил, търпелив, за приятелите си би отишъл накрай света. И най-хубавото от всичко е, че страшно обича сина си — Бренда се поколеба.

— Но? — попита Сара най-накрая.

— При него няма „но“. Той е добър човек и не го казвам, само защото го харесвам. Познавам го от много отдавна. Той е от оная рядка порода мъже, които ако обичат, го правят с цялото си сърце.

Сара кимна.

— Това наистина не се среща често.

— Така е. И гледай да не го забравиш, ако стане така, че се сближите с Майлз.

— Защо?

Бренда погледна встрани.

— Защото не бих искала да го видя наранен отново.

* * *

Същия ден Сара отново се сети за Майлз. Трогателно беше, че в живота му има хора, които са загрижени толкова много за него. Не роднини, а приятели.

Тя знаеше, че Майлз искаше да я покани да излязат оня път, след мача на Джона. Цялото му поведение издаваше намеренията му.

Но в крайна сметка не го направи.

Тогава й се стори смешно. Когато си тръгна, тя хихикаше сдържано, но я забавляваше не самият той, а начина, по който направи нещата да изглеждат толкова сложни. Опита човекът, Бог вижда, но неизвестно защо, не можа да намери нужните думи. А сега, след като поговори с Бренда, май разбираше защо стана така.

Майлз не я покани да излязат, защото не знаеше как да го направи. Вероятно никога не го е правил през живота си — съпругата му беше неговата възлюбена от ученическите години. Сара нямаше такъв познат в Балтимор, някой, който на тридесет години никога да не е канил жена на вечеря или кино. Това й се стори очарователно.

А може би, призна си тя, то я и успокояваше, защото самата тя не беше кой знае колко по-различна.

Започна да излиза с Майкъл на двадесет и три, а на двадесет и седем се разведе. След това излиза няколко пъти, като последният кавалер се оказа малко по-напорист отколкото трябваше и тя реши, че още не е готова. Може и да не беше, но прекараното с Майлз Райън време й напомни, че последните години бяха години на самота.

Такива мисли лесно се прогонват, когато си в класната стая. Застанала пред черната дъска, тя се съсредоточаваше изцяло върху учениците, тия зяпнали я в почуда личица. Започна да гледа на тях като на „нейни“ деца и изгаряше от желание да им осигури най-голяма възможност да постигнат успех в живота.

Днес обаче беше необичайно разсеяна и когато удари последният звънец, тя започна да се помайва пред училището, докато пред нея изникна Джона. Той я хвана за ръка.

— Да не Ви е лошо, мис Ендрюз?

— Нищо ми няма — отвърна тя отнесено.

— Не изглеждате много добре.

Тя се усмихна.

— Да не би да си говорил с майка ми?

— Моля?

— Нищо, нищо. Готов ли си да започваме?

— Носите ли сладки?

— Разбира се.

— Ами да започваме тогава.

Докато вървяха към стаята, тя си даде сметка, че Джона не пуска ръката й. Когато я стисна, той отвърна по същия начин. Мъничката ръка потъва цяла в нейната.

Това беше почти достатъчно да запълни живота й.

Почти.

* * *

Когато Джона и Сара излязоха след урока, Майлз се бе облегнал на колата си както обикновено, този път обаче почти не погледна към учителката, когато синът му се хвърли да го прегръща. Първо изпълниха привичния ритуал — как мина училището, как е работата и пр. След което Джона се качи в колата, без да го подканва. Сара приближи и Майлз погледна встрани.

— Обмисляте как да осигурите безопасността на населението ли, шериф Райън? Имате вид на човек, който се чуди как да спаси света — каза тя непринудено.

Той поклати глава.

— Не, просто ми се струпа малко повече работа.

— Личи си.

Всъщност, денят не беше толкова лош. До момента, в който трябваше да се изправи лице в лице със Сара. В колата се бе молил да е забравила абсурдното му държане на игрището.

— Как се справи Джона днес? — попита той, като се стараеше да прогони предишните мисли.

— Днес беше отличен ден за него. Утре ще му дам няколко книги с упражнения, които много помагат. Ще Ви отбележа страниците.

— Добре — тя се усмихна, а той пристъпяше от крак на крак с мисълта колко е хубава.

И какво ли си мисли за него.

Пъхна ръце в джобовете.

— Добре прекарах на игрището — обади се Сара.

— Радвам се да го чуя.

— Джона попита, дали ще отида пак. Имате ли нещо против?

— Не, абсолютно нищо. Не знам кога играе обаче. Програмата е вкъщи на хладилника.

Тя го изгледа внимателно, като се питаше защо изведнъж стана така резервиран.

— Ако предпочитате да не идвам, само кажете!

— Не, не. Щом Джона Ви е помолил да отидете да го гледате, трябва да го сторите на всяка цена. Ако искате, разбира се!

— Сигурен ли сте?

— Да. Утре ще Ви съобщя кога играе — и преди да си даде сметка, какво казва, допълни: — Освен това, аз също искам да дойдете.

Не беше очаквал да каже това. Не че не бе искал да го каже. И ето че отново е в небрано лозе…

— Наистина ли?

Майлз преглътна.

— Да — отвърна той, — наистина.

Сара се усмихна. Обзе я чувство на приятно очакване.

— Тогава със сигурност ще дойда. Има още едно нещо…

О, Господи!

— Какво е то?

Сара го погледна в очите.

— Помните ли, когато ме попитахте за вентилатора?

Като чу думата, всички чувства, които го бяха измъчвали през уикенда, се стовариха върху него като удар в стомаха.

— Да? — каза той предпазливо.

— Ами, в петък вечер съм свободна, ако това все още Ви интересува.

Смисълът на думите й стигна до съзнанието му почти веднага.

— Интересува ме — отвърна той с усмивка.

Глава 9

В четвъртък вечер — един ден преди Деня Д[1], както Майлз определи за себе си предстоящата среща — той лежеше с Джона в леглото, като си подаваха книга един на друг, така че всеки да прочете по страница. Облегнати бяха на възглавници, а одеялата бяха сритали надолу. Косата на момчето беше още влажна от банята и баща му усещаше аромата на използвания от него сапун.

По средата на страницата, която четеше Майлз, Джона внезапно го погледна и попита:

— Липсва ли ти мама?

Майлз остави книгата и обгърна Джона с ръка. Минали бяха няколко месеца, откакто за последен път спомена Миси, без да го питат за нея.

— Да, липсва ми.

Джона подръпна пижамата си, като причини сблъсък на две пожарни върху нея.

— Мислиш ли често за нея?

— Непрекъснато.

— И аз — тихо промълви момчето. — Понякога в леглото… — то се намръщи. — В главата ми идват едни картини…

— Нещо като на кино?

— Горе-долу. Но не съвсем. Повече като рисунка. Но не мога да я видя по всяко време.

Майлз го привлече към себе си.

— Това натъжава ли те?

— Не знам. Понякога.

— Няма нищо лошо в това да си тъжен. Всички хора се натъжават понякога. Дори аз.

— Но ти си голям.

— И големите се натъжават.

Джона се замисли и накара пожарните да се блъснат отново. Меката фланелена тъкан скачаше насам-натам в нескончаем ритъм.

— Тате?

— Да?

— Ще се ожениш ли за мис Ендрюз?

Майлз повдигна вежди.

— Не ми е минавало през ума — отвърна прямо той.

— Но нали отиваш на среща? Това не означава ли, че ще се жените?

Майлз не можа да сдържи усмивката си.

— Кой ти каза?

— Едни по-големи в училище. Казват, че първо отиваш на среща и после се жениш.

— Ами — започва Майлз, — донякъде са прави тия големи, но отчасти грешат. Само това, че ще вечерям с мис Ендрюз, не означава, че ще се оженя за нея. То означава само, че двамата искаме да поговорим, за да се опознаем по-добре. Понякога големите правят такива неща.

— Защо?

Повярвай ми, моето момче, след някоя и друга година ще разбереш.

— Ами, просто ги правят. То е като… нали знаеш как си играеш с приятелчетата? Закачате се, тичате наоколо и ви е весело? Така е и при срещата.

— Това ли било — отвръща Джона. Видът му е по-сериозен, отколкото е нормално за седемгодишно момче.

— Ще говорите ли и за мен?

— Сигурно. Малко. Но не се притеснявай — ще бъдат все хубави неща.

— Какви например?

— Де да знам… Може би ще говоря за футбола. Или пък ще й разкажа какъв голям рибар си. Ще си поприказваме затова, колко си умен…

Джона поклати глава и веждите му се събраха в една линия.

— Аз не съм умен.

— Разбира се, че си. Ти си много умен и мис Ендрюз е на същото мнение.

— Да, но само аз от целия клас оставам след училище.

— Е, да… няма нищо лошо. Аз също оставах, когато бях дете.

Това привлече вниманието му.

— Наистина ли?

— Да. Само че не го правих няколко месеца, а цели две години.

— Две години?

Майлз кимна, за да подчертае смисъла на казаното.

— Всеки божи ден.

— Страхотно! Трябва да си бил наистина тъп, за да оставаш цели две години.

Е, не точно това беше идеята, но щом те кара да се чувстваш по-добре, ще го приемем.

— Ти си един умен млад мъж и никога не го забравяй.

— Наистина ли мис Ендрюз казва, че съм умен?

— Всеки ден го повтаря.

Джона се усмихва.

— Тя е добра учителка.

— И аз така мисля, но повече ме радва твоето мнение по въпроса.

Джона замълча, а пожарните отново започнаха играта си.

— Мислиш ли, че е хубава? — попита невинно той.

Господи, откъде му идва всичко това в главата?

— Ами…

— Аз мисля, че е хубава — заяви Джона. Сви колене към гърдите си и посегна към книгата, за да продължат с четенето. — Кара ме да се сещам за мама понякога.

Майлз нямаше представа какво да каже.

* * *

Сара също, само че в съвършено различна ситуация. Трябваше й известно време, преди да си върне дар слово.

— Представа нямам, мамо. Никога не съм го питала.

— Но нали е шериф?

— Да… но това не е точно темата, която обикновено се обсъжда.

Майка й бе попитала, дали Майлз е застрелял някого.

— Просто бях любопитна, нали разбираш? Човек всеки ден гледа телевизия и при нещата, които четем по вестниците, не бих се изненадала. Това е опасна професия.

Сара затвори очи и остана така. Откакто спомена небрежно, че ще излиза с Майлз, майка й започна да звъни по няколко пъти на ден, за да зададе куп въпроси, на които дъщеря й не можеше да даде отговор.

— Непременно ще го попитам от твое име, става ли?

Майката си пое дълбоко дъх.

— Да не си посмяла! Не искам да ти развалям нещата.

— Няма нищо за разваляне, мамо. Ние дори още не сме излезли заедно.

— Но каза, че е мил, нали?

Сара разтърка очи.

— Да, мамо, много е мил.

— Тогава не забравяй, колко е важно първото впечатление.

— Знам, мамо.

— И гледай да се облечеш добре! Хич не ми пука какво пишат по списанията. Когато човек отива на среща, трябва да изглежда като дама. Днес някои жени се обличат като…

Докато майка й продължи да каканиже, Сара си помисли дали да не затвори, но предпочете да се заеме с пощата. Сметки, реклами, формуляр за кредитна карта Виза. Потънала в това, тя не усети, че майка й е млъкнала и явно очаква отговор.

— Да, мамо — казва Сара.

— Ти слушаш ли ме изобщо?

— Естествено, че те слушам.

— Значи ще наминете?

Абе нали говореше за това, какво да си облека… Сара трескаво се мъчи да отгатне, какво ли е казала майка й.

— Искаш да го доведа вкъщи?

— Сигурна съм, че баща ти ще иска да го види.

— Ами… не знам дали ще имаме време.

— Но нали току-що каза, че още не знаеш, какво точно ще правите?

— Ще видим, мамо. Но не прави някакви специални приготовления, защото не мога да ти обещая.

От другата страна настъпи продължително мълчание. След това тактиката се смени.

— Мислех си, поне едно здравей да му кажем на човека.

Сара се зае отново с пощата.

— Нищо не мога да обещая. Както ти сама каза, не бих искала да проваля неговите планове. Това е разбираемо, нали?

— Да, предполагам — отвърна Морийн разочаровано. — Но дори да не успееш да го доведеш, поне ще ми се обадиш, за да разбера как е минало всичко, нали?

— Да, мамо. Ще ти се обадя.

— Надявам се да прекараш добре!

— Непременно!

— Но не прекалено добре…

— Разбирам те — прекъсна я Сара.

— Имам предвид, че това е първата ви среща…

— Разбирам те, мамо — каза този път по-твърдо Сара.

— Ами… добре тогава — гласът изразяваше нещо като облекчение. — Да не те притеснявам повече. Освен ако ти не искаш да попиташ нещо.

— Не, мисля, че поговорихме за всичко кажи-речи.

До края на разговора оставаха още десет минути.

* * *

Същата вечер, след като Джона си легна, Майлз пъхна една стара касета във видеото и се облегна, за да гледа лудориите на Миси и Джона в прибоя край Форт Мейкън. Джона е още почти бебе, няма повече от три годинки и умира да си играе с камиончета, като ги бута по пътищата, които Миси му прави с длани в пясъка. Тя е на двадесет и шест и в сините си бикини прилича повече на колежанка, отколкото на майката, каквато е всъщност.

В кадъра се вижда как тя му маха с ръка да остави камерата и да се присъедини към тях, но тази сутрин, той си спомня добре, Майлз е повече склонен да наблюдава. Обича да ги гледа заедно. Харесва чувството, което изпитва при мисълта, че Миси обича Джона по непознат за него начин. Неговите собствени родители не бяха така любвеобилни. Не че бяха лоши хора. Просто изпитваха неудобство при изливането на лични чувства, дори и към собственото си дете. След като майка му почина, а баща му се загуби по пътищата, той остана с усещането, че никога не е имал родители. Майлз често се питаше, дали и от него нямаше да излезе същото, ако в живота му не се бе появила Миси.

Тя започва да копае дупка с малка пластмасова лопатка на няколко крачки от водата, после продължава с шепи за по-бързо. Застанала на колене, тя е висока колкото Джона, който разбра с какво се занимава майка му и застанал до нея, започва с жестове да наподобява някакъв инженер при изкопни работи. Миси се усмихва и казва нещо, но гласовете потъват в неспирния рев на вълните и Майлз не долавя нито дума от онова, което си приказват. Пясъкът излиза на повърхността на шепите й, издига се в купчина край нея и не след дълго тя дава знак на детето да влезе в дупката. Събрал колене до брадичката, той точно се побира вътре и Миси започва да запълва с пясък пространството около мъничкото телце на Джона. След няколко минути е заровен до шията — пясъчна костенурка с детска глава отгоре.

Миси добавя по малко пясък тук-там, като покрива ръцете и пръстите му. Джона ги мърда, част от пясъка пада и Миси слага нов. Докато тя насипва последните шепи пясък, Джона прави същото и тя се смее. Поставя шепа мокър пясък върху главата му и той спира да мърда. Тя се навежда напред и го целува и Майлз вижда как устните му се движат: „Обичам те, мами“. „И аз те обичам“, казват нейните устни. Сигурна, че Джона ще потърпи малко неподвижен, Миси насочва вниманието си към Майлз.

Той казва нещо и тя се усмихва — думите отново се загубват. Зад гърба й се виждат само няколко души. Беше през май, седмица преди да нахлуят многолюдните тълпи, а и освен това — делничен ден, ако си спомня правилно. Миси се оглежда и става. Слага една ръка на хълбока, а друга зад врата си и гледа с премрежен поглед, страстно и лъстиво. После изоставя позата, смее се отново, сякаш засрамена и идва към него. Целува обектива на камерата.

На това място касетата свършва.

Тези касети бяха най-голямата скъпоценност на Майлз. Държеше ги в огнеупорна кутия, купена след погребението и ги бе гледал всичките поне по десет пъти. Миси беше жива в тях. Виждаше я да се движи, чуваше гласа й. Чуваше и смеха й.

Джона никога не бе гледал тези филми. Майлз даже не беше сигурен, че знае за съществуването им — толкова беше малък тогава. След смъртта на Миси, той спря да снима поради същата причина, заради която престана да прави и много други неща. Усилието беше твърде голямо. Не искаше да има никакви спомени от периода непосредствено след нейната смърт.

Не знае защо точно тази вечер изпита желание да гледа записите. Може би, заради въпросите на Джона, може би, във връзка с утрешния ден, който щеше да внесе нещо ново в живота му от дълго време насам, от цяла вечност. Каквото и да стане със Сара занапред, нещата започваха да се променят.

Защо тогава всичко изглежда така плашещо?

Отговорът сякаш идваше от мъждукащия телевизионен екран.

Той сякаш му казваше, че е така, защото не успя да разбере истината за смъртта на Миси.

[1] Денят на дебаркиране на съюзническите войски на европейския континент при Шербург, 6 юни 1944 година. — Б.пр. ↑

Глава 10

Опелото на Миси Райън се извърши сутринта на една сряда в епископалната черква на Ню Бърн, разположена в централната част на града. Тя побира петстотин седящи, но се оказа малка за всички, пожелали да присъстват. Претъпкана бе с правостоящи, а имаше и хора, струпани край външните двери.

Спомням си, че тая сутрин заваля. Не беше пороен дъжд, но постоянен, като ония дъждове в края на лятото, които охлаждат почвата и слагат край на горещата влажност на въздуха. Ниско над земята се носи мъглица, призрачна и нереална, по улиците се образуват локвички. Пред очите ми се изнизва процесия черни чадъри, носени от облечени в черно хора. Бавно, бавно, сякаш газят дълбок сняг.

Виждам Майлз Райън, седнал изправен на първия ред в черквата. Хванал е Джона за ръка. Той е петгодишен по онова време, достатъчно голям, за да разбере, че майка му е мъртва, но недостатъчно, за да проумее, че никога повече няма да я види. Изглежда по-скоро объркан, отколкото тъжен. Бащата седи вдървен със стиснати устни, докато хората минават един подир друг, за да подадат ръка или да го прегърнат. Макар очевидно да му е трудно да гледа хората в очите, той нито плаче, нито потръпва. Аз се извръщам и отивам към дъното на черквата. Не му казвам нищо.

Никога няма да забравя миризмата, уханието на старо дърво и запалени свещи, докато седя на последния ред. Край олтара някой свири тихичко на китара. До мен сяда някаква жена, последвана след миг от съпруга си. В ръка държи книжни кърпички, с които попива ъгълчетата на очите си. Съпругът отпуска ръка върху коляното й, стиснал устни в права линия. За разлика от преддверието, в което продължават да пристигат хора, в черквата е тихо, ако не се смятат подсмърчанията. Никой не говори, никой не знае какво да каже.

В тоя момент имах усещането, че ще повърна.

Преодолях порива, усетил избилите по челото ми капки пот. Ръцете ми са лепкави и ненужни. Не искам да съм тук, не исках да идвам. Най-силно от всичко на света искам да стана и да си отида.

Оставам.

Службата започва, но аз не мога да се концентрирам. Ако сега ме попитате, какво каза преподобният или какво каза братът на Миси в своето надгробно слово, не мога да отговоря. Помня обаче, че думите не ме утешиха. Мислех само, че Миси Райън не биваше да умира.

След опелото последва дълго шествие до гробищата, ескортирано от всичките шерифи и полицаи от областта. Изчаках, докато почти всички запалиха колите си и най-накрая се наредих в колоната. Фаровете светеха. Като някакъв робот, и аз запалих моите.

Дъждът се засили. Чистачките го размятаха насам-натам.

Гробището е на няколко минути път.

Хората паркираха, чадърите се разтвориха, краката шляпаха през локвите, тълпата се събираше от всички посоки. Аз се движех като слепец и застанах зад събраното около гроба множество. Виждах отново Майлз и Джона, застанали с наведени глави. Дъждът ги валеше. Носачите поставиха ковчега сред стотици букети.

Отново се сетих, че не исках да присъствам. Не трябваше да идвам. Мястото ми не беше тук.

Но го сторих.

Движен от вътрешен порив, на който не можех да устоя. Имах нужда да видя Майлз, да видя Джона.

Още тогава знаех, че съдбите ни са сплетени завинаги.

Трябваше да бъда там.

В края на краищата, аз карах оная кола.

Глава 11

Петъкът донесе първия наистина хладен полъх на есента. Тънък слой скреж покри всяко стръкче трева, а хората виждаха дъха си, когато се качваха в колите, за да отидат на работа. Дъбове, кучешки дрян и магнолии тепърва ще започнат бавното си преобличане в червена и оранжева премяна, а сега Сара гледаше как слънчевите лъчи си пробиваха път между листата им, за да хвърлят сенки по паважа.

Скоро щеше да дойде Майлз и тя цял ден не можеше да се освободи от тази мисъл. Трите записа на телефонния секретар показваха, че същото прави и майка й. Малко прекалено, по мнението на Сара. Морийн бе обсъдила всички възможни въпроси. „Виж сега, за довечера… да не забравиш да си вземеш жакет. Няма защо да хващаш пневмония. Напълно е възможно при тоя студ“, започваше едно от обажданията, за да премине към цяла серия от полезни съвети. От това, да не слага прекалено много грим или бижута „за да не добие той някаква погрешна представа“, до проверка на чорапогащника за бримки, защото „нищо не би могло да изглежда по-зле, нали разбираш…“ Второто обаждане започваше с резюме на първото и в него се усещаше някакво напрежение, сякаш майка й разбираше, че времето няма да стигне, за да сподели цялата световна мъдрост, която е натрупала през годините: „Като казвам жакет, имам предвид нещо стилно, нещо леко. Знам, че може да настинеш, но нали искаш да изглеждаш добре. И за Бога, недей да слагаш онова дълго зелено нещо, което толкова харесваш. Може и да топли, обаче е грозно като…“ В третия запис гласът звучеше наистина паникьосано, когато оповестяваше необходимостта да прочете някой вестник, „та да има за какво да си приказвате…“. Сара изтри всичко.

Трябваше да се приготви за среща.

* * *

Час по-късно видя през прозореца Майлз с продълговата кутия под мишница. Спря за миг, сякаш за да се убеди, че е попаднал където трябва, после отвори външната врата и потъна в нея. Чу го да изкачва стълбите и приглади с длани черната официално рокля, на която се спря след дълъг и мъчителен размисъл, преди да отвори вратата на апартамента.

— Да не би да съм закъснял?

Сара се усмихна.

— Не, точно навреме идвате. Просто Ви видях през прозореца.

Майлз си пое дълбоко дъх.

— Много добре изглеждате — каза той.

— Благодаря — сочи кутията. — Това за мен ли е?

Той кимна и я подаде. Вътре имаше шест жълти рози.

— По една за всяка седмица работа с Джона.

— Много мило — каза тя искрено. — Мама ще остане силно впечатлена.

— Майка Ви?

Тя се усмихна.

— По-късно ще Ви разкажа за нея. Нека влезем, за да намеря в какво да ги натопя.

Майлз влезе и хвърли бърз поглед наоколо. Направо очарователно — по-малко, отколкото си го бе представял, но изненадващо уютно, а повечето мебели бяха много подходящи. Имаше удобен наглед диван с дървена рамка, декоративни масички с почти модерно избледнял лак, люлеещ се стол под лампа в ъгъла, с вид на поне стогодишен — дори пачуъркът[1], преметнат през облегалката изглеждаше като от миналия век.

Сара отвори шкафа над мивката в кухнята, разбута няколко съда и измъкна малка кристална ваза, която напълни с вода.

— Хубаво жилище имате — казва Майлз.

Тя погледна натам.

— Благодаря. И на мен ми харесва.

— Сама ли го подредихте?

— В по-голямата част. Донесох си някои неща от Балтимор, но след като видях тукашните антикварни магазини, реших да подменя повечето. Страхотни неща се намират наоколо.

Майлз прокара длан по старинен секретар до прозореца и дръпна завесите, за да погледне навън.

— Харесва ли Ви да живеете в центъра?

Сара извади ножици от едно чекмедже и започна да подрязва под ъгъл краищата на розовите стебла.

— Да, но шумът наоколо не ми дава мира цяла нощ. Всичките тия тълпи, тия хора, които крещят и се карат, веселят се до ранни зори. Направо е за чудене как изобщо заспивам.

— Спокойствие значи.

Тя подреди цветята едно по едно във вазата.

— Това е първото място в живота ми, където хората изглежда си лягат в девет часа. Градът опустява по залез-слънце, но пък от друга страна, това сигурно улеснява Вашата работа?

— Честно казано, това няма отношение към мен. Ако изключим различните призовки и актове, моята юрисдикция свършва при чертите на града. Работя предимно извън него.

— Поддържате прочутите капани за превишена скорост на Юга? — попита тя закачливо.

— И с това не се занимавам. Има си пътна полиция.

— Ако правилно разбирам думите Ви, не вършите кой знае какво, тогава…

— Точно така — каза Майлз, — като изключим учителската, не мога да се сетя за друга по-лека професия.

Тя се засмя и сложи вазата в средата на барплота.

— Чудесни са, благодаря Ви — заобиколи плота и посегна за чантичката си. — И така, къде отиваме?

— Зад най-близкия ъгъл. „Харви меншън“. Вън е малко хладно, може би трябва да си вземете жакет — казва той с поглед върху деколтираната рокля без ръкав.

Сара отиде в дрешника и си спомни думите на майка си от записа, който би желала да не е чула. Тя изстиваше лесно, а беше от хората, които мразеха настинките. И ето че вместо да облече „голямото зелено нещо“, което да й топли, тя сложи леко, подходящо за роклята манто, което би накарало майка й да кимне одобрително. Стилно. Когато я вижда, Майлз сякаш иска да каже нещо, но не знае как.

— Нещо не е наред ли?

— Ами… навън е студено. Не мислите ли, че имате нужда от нещо по-дебело?

— Няма да имате нищо против?

— Че защо да имам?

Тя с удоволствие сменя стилното с голямото грозно нещо, а Майлз й помага да го облече, като държи разтворени ръкавите. Миг по-късно външната врата е заключена и те слизат по стълбите. Щом излиза навън, Сара усеща щипещ студ по бузите и пъха ръце в джобовете.

— Не мислите ли, че щеше да Ви е студено с другото манто?

— Определено — казва тя с благодарна усмивка. — Но това не отива на роклята.

— Предпочитам да се чувствате удобно. А освен това, палтото Ви отива.

Готова е да го целуне за тия думи. Запомни ги, мамо!

Тръгнаха по улицата и след няколко крачки, за своя и негова изненада, тя измъкна едната си ръка от джоба и я прокара под неговата.

— Е — каза Сара, — нека сега Ви разправя за моята майка.

* * *

Малко по-късно, седнал с нея на масата, Майлз едва сдържа смеха си.

— Тя изглежда е великолепна.

— Лесно е да го кажете. Не е Ваша майка.

— Просто това е нейният начин да Ви покаже обичта си.

— Знам. Но нещата щяха да са значително по-лесни, ако не проявяваше чак такава грижа. Понякога си мисля, че го прави нарочно, за да ме влудява.

Независимо от видимото раздразнение, тя изглеждаше великолепно в светлината на свещите, реши Майлз.

„Харви меншън“ беше сред добрите ресторанти в града. Построен за жилище в 1790 година, той бе любимо място за влюбени двойки. Когато го преустройвали за днешното му предназначение, собствениците решили да запазят разпределението на помещенията. Поведоха Майлз и Сара по вита стълба, за да ги настанят в някогашната библиотека — слабо осветено неголямо помещение с под от червен дъб и таван със сложни плетеници. Две от стените бяха покрити с книги на махагонови лавици, а откъм третата идваше уютната топлина на камината. Сара и Майлз седяха в ъгъла до прозореца. Имаше още пет маси и макар всички да бяха заети, в стаята се чуваше само тих шепот.

— М-да… Мисля, че сте права. Майка Ви вероятно не спи по цели нощи, за да измисля нови начини да Ви тормози.

— Мисля, че още не сте я видели.

Майлз се усмихна.

— Поне имате възможност да я виждате. Както Ви казах при първия ни разговор, аз вече почти нямам възможност да говоря с баща си.

— Къде е той сега?

— Нямам представа. Получих картичка преди няколко месеца от Чарлстън, но никой не може да каже дали е още там. Обикновено не се задържа на едно място, не се обажда и много рядко се отбива тук. От години не е виждал нито мен, нито Джона.

— Не мога да си го представя.

— Просто си е такъв, но от друга страна и когато бях малък не се държеше точно като типичен домашар. През повечето време имах усещането, че не му е приятно да се мотаем наоколо.

— Ние?

— Аз и мама.

— Обичаше ли я?

— Нямам представа.

— Е, стига де!

— Сериозно говоря. Била е бременна, когато са се оженили и не мога да твърдя, че бяха един за друг. Живееха на полюси — днес са влюбени до смърт, а утре тя му изхвърля дрехите на поляната към улицата и му заявява, никога да не се връща повече. А когато тя почина, той си взе шапката и изчезна с най-голямата възможна бързина. Напусна работа, продаде къщата, купи си лодка и ми каза, че искал да види свят. Нямаше и най-бегла представа от ветроходство. Каза ми, че ще се учи в хода на плаването и май това е сторил.

Сара свъси вежди.

— Това е малко странно.

— Не и за него. Честно казано, аз изобщо не се изненадах, но трябва да се запознаете с него, за да разберете, какво имам предвид — той поклати леко глава.

— Как почина майка Ви? — попита внимателно Сара.

Върху лицето му се изписа странно, болезнено изражение и Сара веднага съжали за въпроса си. Наведе си напред и каза:

— Простете ми! Толкова съм груба. Не биваше да Ви питам.

— Няма нищо — отвърна спокойно Майлз. — Не Ви виня. Това стана толкова отдавна, че вече не е трудно да се говори за него. Просто не е ставало дума от години. Не си спомням кога за последен път някой е питал за майка ми.

Майлз забарабани с пръсти по масата, после малко се поизправи и заговори с безизразен глас, сякаш за някого, когото не познава. Тази интонация беше позната на Сара — тя говореше така за Майкъл.

— Мама започна да получава болки в стомаха. Понякога не можеше дори да спи нощем. Мисля, че дълбоко в себе си е знаела колко е сериозно, но когато отиде най-накрая на лекар, метастазите се бяха разпространили по черния дроб и панкреаса. Никой не беше в състояние да направи каквото и да било. Отиде си след по-малко от три седмици.

— Съжалявам — каза Сара, защото нищо друго не й идваше на ум.

— Аз също. Мисля, че щяхте да я харесате.

— Сигурна съм, че щях.

Прекъсна ги сервитьорът, който се появи, за да вземе поръчката им за пиене. Сякаш по даден сигнал, и двамата посегнаха към менюто.

— Какво да си поръчам? — попита тя.

— Всичко е много хубаво.

— Никакви препоръки?

— Аз сигурно ще си поръчам някакъв стек.

— Това не ме изненадва.

Той вдигна поглед.

— Имате нещо против стека?

— Съвсем не. Просто не ми приличате на любител на тофу[2] със салата — тя затвори менюто. — Аз обаче трябва да внимавам за момичешката си фигура.

— И какво ще си поръчате?

Тя се усмихна.

— Един стек.

Майлз затвори менюто и го остави в края на масата.

— Е, след като изчерпахме моя живот, нека преминем към Вашия. Как премина детството Ви?

Сара остави менюто си върху неговото.

— За разлика от Вашите, моите родители са страхотни домашари. Живеехме в предградие на Балтимор във възможно най-типичната къща: четири спални, две бани, веранда, цветна леха и бяла дъсчена ограда. Ходех на училище с автобуса заедно със съседските деца, играех по цял ден на двора и имах най-голямата колекция от кукли Барби в цялата махала. Татко работеше от девет до пет и ходеше с костюм всеки ден. Мама си седеше у дома и не мога да си я представя в ония дни без престилка. Къщата ухаеше непрекъснато на пекарна. Всеки ден правеше сладки за мен и братчето ми и докато ги ядяхме в кухнята, разказвахме какво сме учили през деня.

— Звучи приятно.

— Беше приятно. Мама беше великолепна, докато бяхме малки. Беше от оня тип майки, при които тичат чуждите деца, когато се ударят или направят някаква беля. Чак когато пораснахме с брат ми, започна да издивява по отношение на мен.

Майлз вдигна вежди.

— А дали не си е била такава винаги, но по-рано Вие не сте могли да го забележите?

— Така би казала Силвия.

— Коя Силвия?

— Една приятелка — отвръща Сара уклончиво. — Добра приятелка.

Ако е усетил някаква колебливост, Майлз не го показа с нищо.

Пристигнаха питиетата и сервитьорът прие новата поръчка. Щом се отдалечи, Майлз приближи лице към нейното.

— А брат Ви що за човек е?

— Брайън? Той е добро момче. Мога да се закълна, че е по-зрял от повечето ми колеги. Но е притеснителен и не общува много лесно с другите. Пада си малко интроверт, но когато сме двамата, нещо щраква и се разбираме както някога. Това е една от главните причини за идването ми тук. Исках да бъдем още известно време заедно, преди да замине в колежа. Току-що започна в УСК[3].

Майлз кимна.

— Значи, той е доста по-малък от вас.

— Не много.

— Е… достатъчно. Вие на колко сте? Четиридесет? Четиридесет и пет? — повтори той казаното от нея при първата им среща.

Тя се разсмя.

— Момичетата трябва много да внимават с Вас.

— Обзалагам се, че го казвате на всеки мъж, с когото излизате.

— Всъщност, загубила съм опит. Не съм излизала с никого след развода си.

Майлз отпусна чашата.

— Шегувате се, нали?

— Не.

— Момиче като Вас? Сигурен съм, че са Ви канили много пъти.

— Това не означава, че съм приемала поканите.

— Правели сте се на недостъпна? — подразни я Майлз.

— Не, просто не ми се щеше да наранявам когото и да било.

— Значи сте разбивачка на сърца, така ли?

Тя не отговори веднага, забила поглед в масата.

— Не, не разбивачка на сърца — промълви тихо, — а с разбито сърце.

Думите й го изненадаха. Майлз търсеше някаква лековата реплика, но като видя изражението й, реши да замълчи. Известно време Сара остана потънала в собствения си свят. Накрая погледна Майлз, с почти смутена усмивка.

— Съжалявам! Май Ви развалих настроението, а?

— Нищо подобно — бързо отговори Майлз. Протегна ръка и нежно стисна нейната. — Освен това, трябва да знаете, че моето настроение не се разваля така лесно. Е, ако примерно плиснете чашата си в лицето ми и ме наречете гадняр…

Сара се засмя, въпреки видимата си напрегнатост.

— Това би създало известен проблем, така ли?

— Вероятно — отвърна той с намигване. — Но дори и в този случай, като се има предвид, че е първа среща и така нататък, може би ще го мина метър.

* * *

Приключиха с вечерята в десет и половина и когато излязоха на улицата, Сара положително не искаше срещата им да свърши. Вечерята беше превъзходна, а разговорът щедро напоен с бутилка първокачествено червено вино. Искаше й се да прекара още време с Майлз, но не се чувстваше готова да го покани в жилището си. Само на една-две крачки от тях, двигателят на някаква кола припукваше, докато изстиваше.

— Искате ли да прескочим до Таверната? — предложи Майлз. — Не е далеч.

Сара кимна утвърдително, загърна мантото си и двамата тръгнаха един до друг по тротоара. Улиците бяха пусти, а галерии, антикварни магазини, една кантора за недвижими имоти, сладкарница и книжарница, покрай които минаваха, бяха затворени.

— Къде точно се намира това място?

— Нататък — каза той и посочи с ръка. — Зад оня ъгъл.

— Не съм и чувала за него.

— Не ме изненадва. Това е местна кръчма и собственикът поддържа становището, че ако не я знаете, мястото Ви така или иначе не е в нея.

— От какво преживява тогава?

— Оправя се — отвърна загадъчно Майлз.

След минута бяха вече зад ъгъла. Макар че покрай тротоара бяха паркирани доста коли, не се забелязваше никакъв признак на живот. Атмосферата беше почти зловеща. По средата на разстоянието до следващата пресечка Майлз спря пред тесен проход между две сгради, едната от които изглеждаше напълно изоставена. В дъното на пасажа, на десетина метра от тях, беше окачена накриво една-едничка лампа.

— Тук е.

Сара се поколеба и Майлз я поведе за ръка през тесния проход, докато се оказаха под лампата. Името на заведението бе изписано над изкорубената врата със светлоотразяващ маркер. Отвътре се чуваше музика.

— Впечатляващо! — каза Сара.

— За Вас — само най-доброто.

— Не долавям ли някакъв сарказъм?

Макс се засмя и отвори вратата.

Поместена в приличащата на изоставена сграда, Таверната тънеше в полумрак и леко миришеше на плесен, но беше изненадващо голяма. Четири билярдни маси бяха наредени в дъното, под светлинни реклами за различни бири, дълъг барплот се бе проточил край отсрещната стена. До входната врата бе изправен старомоден джубокс, а в останалото пространство бяха разхвърляни безредно десетина маси. Подът беше бетонен, а дървените столове — в най-различни стилове, но това като че нямаше особено значение.

Беше претъпкано.

Хора се тълпяха покрай бара и около масите. Същото бе положението и около билярдите. Две жени с малко повечко грим се бяха надвесили над джубокса, стегнатите им в прилепнали дрехи тела се полюляваха в ритъма на музиката, докато разглеждаха заглавията и избираха какво да пуснат.

Майлз я погледна развеселен.

— Изнанедващо, нали?

— Не бих повярвала, че е възможно, ако не го бях видяла. Но тук е препълнено.

— Така е всеки уикенд — бързо огледа залата, като търсеше свободни места.

— Има няколко стола отзад… — каза тя.

— Те са за играчите на билярд.

— Ами, ако искате, да изиграем една партия.

— Билярд?

— Защо не? Има свободна маса. Освен това, там сигурно не е толкова шумно.

— Добре, отивам да уредя въпроса с бармана. Искате ли нещо за пиене?

— Светла Куурз, ако имат.

— Сигурен съм, ако имат. Ще се видим при билярда, нали?

И Майлз си запробива път между хората към бара. Пъхаше се между две високи столчета и вдигна ръка, за да привлече вниманието на бармана. Като се има предвид колко хора чакаха, щеше да се забави.

Тук беше топло и Сара свали мантото. Докато го сгъваше върху ръката си, чу вратата зад гърба й да се отваря. Погледна през рамо и се отмести, за да направи път на двама мъже. Първият, татуиран и дългокос, си беше направо страшен, докато вторият, облечен в джинси и поло, не би могъл да бъде по-различен. Тя се зачуди, какво изобщо ги свързваше.

Когато се вгледа малко по-внимателно, бързо промени мнението си — вторият плашеше много повече. Нещо в израза на лицето му, в държането му, изглеждаше много по-застрашително.

С благодарност установи, че първият влиза, без да й обръща внимание. Вторият обаче спря, щом се изравни с нея и тя буквално почувства погледа му.

— Не съм те виждал тук преди. Как се казваш? — обади се внезапно той. Погледът му беше оценяващ и студен.

— Силвия — излъга тя.

— Да те почерпя нещо?

— Не, благодаря! — отказа тя с поклащане на глава.

— Искаш ли тогава да седнеш при мен и брат ми?

— Не съм сама — отвърна тя.

— Не виждам никого.

— На бара е.

— Идвай, Отис! — извика татуираният. Отис не му обърна: внимание, залепил поглед в Сара.

— Сигурна ли си, че не искаш да те почерпя, Силвия?

— Абсолютно! — каза тя.

— И защо не? — попита той и макар че речта му беше спокойна и дори любезна, нещо я накара да усети зад думите му едва сдържан гняв.

— Казах Ви — не съм сама — отвърна тя и отстъпи.

— Айде, Отис! Пие ми се!

Отис Тимсън погледна по посока на гласа, после се извърна към Сара и се усмихна, сякаш бяха на коктейл, а не в кръчма.

— Ако си промениш мнението, аз съм насреща — каза той спокойно.

Щом се отдалечи, Сара издиша шумно и се насочи през тълпата към игралните маси, с желание да се отдалечи от него колкото е възможно повече. Стигнала целта си, тя преметна мантото през облегалката на един свободен стол, а миг по-късно Майлз пристигна с бирите. Един поглед му бе достатъчен, за да разбере, че нещо се бе случило.

— Какво има? — попита той, като й подаваше бутилка Куурз.

— Някакъв гад се опита да ме забърше. Тръпки ме полазиха чак. Забравила бях как е по такива места.

Лицето на Майлз потъмня.

— Направи ли нещо?

— Нищо, с което да не мога да се справя.

Той сякаш обмисли отговора.

— Сигурна ли сте?

Сара се поколеба.

— Да, сигурна съм — трогната от неговата загриженост, тя чукна бутилка о неговата, намигна му и забрави за инцидента.

— Вие ли ще разбивате или аз?

* * *

След като свали сакото и нави ръкавите на ризата си, Майлз свали две щеки от стойката на стената.

— Правилата са сравнително прости — започна Майлз. — Топки от едно до седем са за връзване, от осем до петнадесет — за точки…

— Знам — прекъсва го тя, като махна с ръка.

Той я погледна изненадан.

— Играли сте това и по-рано?

— Мисля, че няма човек, който да не е играл поне един път.

Майлз и подаде щеката.

— Тогава, да започваме! Искате ли да разбиете? Или аз?

— Не… давайте Вие!

Под погледа на Сара Майлз заобиколи масата, като натри върха на щеката с креда. После се надвеси, опря длан в масата, изтегли щеката с другата ръка и нанесе чист удар по челната топка. Чу остър звук, топките се пръснаха по цялата маса, а тази с номер четири се търкулна към единия ъгъл и изчезна безшумно в мрежичката. Той погледна към нея.

— Вързах се.

— Не съм се съмнявала и за миг, че ще го направите.

Майлз огледа масата и обмисли следващия удар. Сара бе поразена за пореден път от мисълта, колко много се различава от Майкъл. Той не играе този вид билярд и в никакъв случай не би довел Сара на подобно място. Сам не би се чувствал удобно тук, а и не би се вписал в обстановката… с по-голям успех, отколкото Майлз би паснал към света, до неотдавна обитаван от самата нея.

Но изправен тук без сако и с навити ръкави, той я привличаше, Сара не можеше да го отрече. Противно на мнозина, свикнали да поливат с бира вечерната си пица, Майлз изглеждаше почти слаб. Не притежаваше класическата осанка на филмов красавец, но кръстът му беше тесен, коремът — плосък, а раменете — широки. Но имаше и нещо друго. Нещо в погледа, в израза на лицето му, което издаваше трудностите, с които се бе сблъскал през последните две години, нещо, което бе виждала в собственото си огледало.

Джубоксът млъкна за момент, за да подеме отново с „Роден в САЩ“ на Брюс Спрингстийн. Тютюневият дим можеше да се реже с нож, въпреки жужащите над тавите им вентилатори. Сара долавяше притъпено бучене наоколо — хората се закачаха и шумно се веселяха, но като гледаше Майлз, имаше усещането, че са съвсем сами. Майлз правеше нов удар.

Огледа с опитно око спрелите топки. Мина от другата страна и удари пак, но този път пропусна. Като видя, че е на ред, Сара остави бирата си и хвана щеката. Майлз посегна към кредата, за да я подаде на Сара.

— Деветката Ви е заложена много удобно — каза той, като кимна към противоположния ъгъл на масата. — Застанала е на самия ръб на чорапчето.

— Виждам — отвърна тя, намаза щеката с креда и я остави настрана. Разгледа масата, но не взе решение веднага. Усетил колебанието й, Майлз опря собствената си щека на един стол.

— Искате ли да Ви покажа, как да поставите ръка на масата? — предложи шеговито той.

— Разбира се.

— Добре тогава. Извийте в полукръг показалеца, а останалите три пръста опрете в масата! — той демонстрира.

— Така ли? — попита тя, като му подражаваше.

— Почти… — той я доближи и в мига, в който посегна към ръката й, нещо вътре в нея подскочи, нещо в стомаха, което плъзна по цялото тяло. Нагласи пръстите й с топла ръка. Усети аромата на афтършейва му, въпреки цигарения дим и застоялия въздух — чиста, мъжествена миризма.

— Не… дръжте пръста малко по-стегнат! Ако е прекалено хлабав, няма да насочите добре щеката.

— Така ли? — попита тя, като си помисли, колко е приятно да усеща близостта му.

— Така е по-добре! — отвърна той, без да забележи, че с нея става нещо. — Сега, когато движите щеката, старайте се да не се отклонява! И помнете — не е нужно ударът да е силен! Топката е на самия ръб и може да я отплеснете!

Сара направи каквото й се каза. Ударът беше точен и както предрече Майлз, деветката беше в чорапчето. Ударната топка се върна към средата на масата.

— Прекрасно! — каза той, като кимна към нея. — Сега имате превъзходна възможност с номер четиринадесет.

— Така ли?

— Да, ето я там. Просто се прицелете и повторете същото!

Без да бърза, тя изпълни указанията. След като и четиринадесетката падна в чорапчето, ударната топка отново остана в много изгодна позиция. Очите на Майлз се разшириха от изненада. Сара вдигна поглед с ясното съзнание, че иска отново да усети близостта му.

— Вторият път не стана така гладко — каза тя. — Бихте ли ми показали пак?

— Разбира се — бързо отвърна той и пак се наведе близо до нея и тя пак усети аромата на афтършейва му. Атмосферата отново бе заредена с напрежение, но този път и той го усети и удължи ненужно времето за демонстрация. Имаше нещо дръзко и омайно в начина, по който се докосваха, нещо… чудесно. Майлз си пое дълбоко дъх.

— Добре, опитайте сега! — каза той, като се отдръпна, сякаш му трябваше пространство.

Уверен удар и номер единадесет беше в чорапчето.

— Мисля, че вече Ви е ясно — каза Майлз и посегна към бирата. Сара мина от другата страна на масата за следващия удар.

Той я наблюдаваше и не пропускаше нищо — грациозната походка, нежните извивки на тялото, гладката до невъзможност кожа. Когато Сара прокара с длан кичур коса зад ухото, той отпи от бирата и се запита как е могъл съпругът й да я изпусне. Трябва да е сляп или пък идиот, а може би — и двете. След миг дванадесети номер беше в чорапчето. Добър ритъм, помисли си той, като се стараеше да се съсредоточи върху играта.

През следващите няколко минути Сара не срещна никакво препятствие. Десетката се хлъзна през целия страничен ръб на масата, за да цопне в чорапчето.

Подпрял гръб на стената, кръстосал крака, Майлз въртеше щеката в длани и чакаше.

Номер тринадесет отиде право в целта без никакво усилие.

Тук той се намръщи леко. Странно, тя нямаше никакъв пропуск, а…

Поради чист късмет, петнадесети номер последва тринадесети само след миг и той с мъка преодоля порива да посегне за пакета цигари в джоба на сакото.

Остана само осмицата и Сара се изправи до масата, за да намаже щеката с креда.

— Трябва да целя осмицата, нали? — попита тя.

Майлз пристъпяше от крак на крак.

— Да, но сте длъжна да обявите чорапчето предварително.

— Добре — каза тя и заобиколи масата, докато застане с гръб към него. — Ще бъде ъгловото.

За успех, беше нужен дълъг удар, под съвсем малък ъгъл. Възможен, но много труден. Сара се наведе над масата.

— Внимавайте да не я отплеснете, защото ако го направите, печеля аз!

— Няма — пошепна си тя тихо.

Сара прави удара, осмицата е в мрежичката и тя се изправя с широка усмивка.

— Не е за вярване!

Майлз продължава да гледа ъгловото чорапче.

— Хубав удар — казва той и не може да повярва на очите си.

— Късметът на новака — казва тя снизходително. — Искате ли да разбиете отново?

— Да… — съгласява се колебливо той. — Направихте няколко наистина добри удара.

— Благодаря!

Майлз допи бирата си, преди да подреди топките за разбиване. Разби, като вкара и топка, но пропусна втория удар.

Сара сви съчувствено рамене и започна да обикаля около масата, без нито един пропуск. Докато свърши, Майлз я наблюдаваше от мястото си до стената. Остави щеката си настрана и поръча нови две бири на минаваща наблизо сервитьорка.

— Мисля, че ме изпързаляха — каза той убедено.

— Май сте прав — отвърна тя и го приближи. — Но поне не беше на пари. Ако беше, нямаше да стане така лесно.

Майлз поклати глава учудено.

— Къде сте научили това нещо?

— От татко. Винаги сме имали маса вкъщи и играехме непрекъснато.

— Защо тогава не ми попречихте да Ви уча, преди да съм станал на глупак?

— Ами… Вие толкова много искахте да ми бъдете от полза, че не ми се щеше да Ви наранявам.

— Високо ценя това! — той и подаде бира и докато тя я поемаше, пръстите им се допряха лекичко. Майлз преглътна.

Дявол да го вземе, много е красива! Отблизо — още повече!

Преди да развие мисълта си, долови някакво слабо раздвижване зад гърба си. Майлз се обърна.

— Е, как я карате двамката, шериф Райън.

При вида на Отис той инстинктивно настръхна. Брат му стоеше до него, с бира в ръка и оцъклен поглед. Отис отправи подигравателен поздрав с ръка към Сара, а тя отстъпи леко към Райън.

— А ти как я караш? Много ми е приятно да те видя.

Майлз проследи погледа на Отис към Сара.

— Този е оня тип, за който Ви казах преди малко — пошепна тя.

Отис повдигна вежди, но не каза нищо.

— Какво, по дяволите, искаш Отис? — попита предпазливо Майлз, като се сети за предупреждението на Чарли.

— Нищо не искам. Само да кажа здрасти.

Майлз се извърна настрани.

— Искате ли да отидем на бара? — попита той Сара.

— Разбира се — съгласи се тя.

— Добре, продължавайте! Не искам да ви преча на срещата! — каза Отис. — Хубаво момиче си хванал. Май е нещо ново.

Майлз трепна и Сара разбра колко остро го засегна забележката. Отвори уста да отговори, но от нея не излезе и звук. Юмруците му се свиха, но той се обърна към Сара:

— Да вървим! — в гласа му е събрана ярост, каквато до тоя момент не бе усетила.

— Впрочем — добави Отис, — цялата тая работа с Харви. Не се притеснявай! Казах му да не те натиска особено!

Усетили назряващ скандал, наоколо започнаха да се трупат хора. Майлз гледаше втренчено Отис, който отвърна на погледа, без да мигне. Брат му бе минал малко встрани, готов да се хвърли, ако се наложи.

— Хайде просто да се махаме! — каза Сара малко по-настойчиво, като прави всичко възможно да попречи на нещата да излязат напълно от контрол. Тя хвана Майлз за ръката и го дръпна. — Хайде, Майлз… моля Ви!

Това бе достатъчно да привлече вниманието му. Сара грабна палтата на двамата и го повлече към изхода. Тълпата се разтвори пред двамата и след миг, те бяха навън. Майлз тръсна ръката й от лакътя си, бесен на Отис, бесен на себе си, че почти загуби контрол и тръгна бързо по алейката към улицата. Сара изостана няколко крачки, като спря, за да облече мантото си.

— Майлз… почакайте…

Минаха няколко секунди, преди той да осъзнае положението и да спре, забил поглед в земята. Тя го настигна и му подаде сакото, но той не го забеляза.

— Съжалявам за всичко станало — каза той, без да я гледа в очите.

— Нищо не сте сторили, Майлз — отвърна тя. Той не каза нищо и тя се приближи. — Да не Ви е зле? — попита тихо.

— Не… нищо ми няма — гласът му беше толкова тих, че тя едва го чу. За миг заприлича точно на Джона, когато му възложи твърде много работа.

— Не изглеждате много добре — каза тя накрая. — Всъщност, изглеждате си направо зле.

Въпреки гнева си, той се разсмя.

— Много Ви благодаря!

Някаква кола на улицата търсеше бавно място за паркиране. От прозореца излетя незагасен фас и падна в канавката. Студено беше, твърде студено, за да стои човек на едно място и Майлз облече сакото си. Без да продумат, двамата тръгнаха по улицата. Стигнали кръстовището, Сара наруши тишината:

— Мога ли да попитам, какво всъщност стана вътре?

След малко Майлз каза:

— Дълга история.

— Обикновено е така.

Направиха още няколко крачки, а стъпките им единствени нарушаваха тишината.

— Имаме си стари отношения — обади се накрая Майлз. — Не много добри.

— Горе-долу разбрах — каза тя. — Не съм съвсем хваната в гората.

Майлз не отвърна.

— Вижте, ако не Ви се говори за това…

Предлагаше му се възможност да се измъкне и той бе почти на път да се възползва. Той обаче пъхна ръце в джобовете и затвори за миг очи. За няколко минути разказа на Сара всичко: за арестите в течение на годините, за вандализма вкъщи, за порязването на Джона, докато стигна до последния арест и предупреждението на Чарли. Докато говореше, те се разхождаха из централната част на града, покрай затворените магазини и епископалната черква, за да пресекат накрая Фрънт стрийт и да навлязат в градинката при Юниън пойнт. Сара слушаше внимателно. Когато свърши, тя вдига поглед към него.

— Съжалявам, че Ви спрях — каза тихо тя. — Трябваше да Ви оставя да го направите на кайма.

— Не, благодарен съм Ви за онова, което направихте. Той не си струва труда.

Минаха край Клуба на стариците, място за старомодни срещи навремето, а сега напълно изоставен, чиито руини сякаш насърчаваха подобната на гробищна тишина. Множество годишни прииждания на Нойс бяха направили сградата негодна за обитаване, освен от птици и друг дивеч.

Като стигнаха до брега, те спряха, за да погледат катраненочерните води на Нойс, които се точеха бавно пред тях. Те пошляпваха варовиковите брегове в равномерен ритъм.

— Разкажете ми за Миси! — обади се тя, за да избегне притисналата ги тишина.

— Миси?

— Бих искала да знам, каква е била — каза прямо Сара. — Тя заема голямо място от онова, което сте били, а аз не знам нищичко за нея.

След малко Майлз каза:

— Не знам откъде да започна.

— Ами… какво Ви липсва най-вече?

На около миля отвъд реката, той виждаше блещукащите лампи на верандите, мънички светли карфици като светулки в знойна лятна нощ.

— Липсва ми нейното присъствие — започна той. — Просто да е тук, когато се върна от работа или когато се събудя до нея или да я виждам в кухнята, или в градината — навсякъде. Дори да не разполагахме с много време заедно, остава приятната мисъл, че тя е наоколо. Бракът ни продължи достатъчно дълго, за да преминем през всички ония етапи, познати на повечето женени двойки — хубаво, не дотам хубаво и дори лошо, — за да установим един порядък, който устройва и двама ни. И двамата бяхме деца, когато започнахме и познавахме хора, сключили брак горе-долу по същото време. След седем години, много приятели се бяха развели, а някои се бяха оженили повторно — той се извърна от реката, за да я погледне. — Но ние успяхме, разбирате ли? Когато се обърна назад, виждам нещо, с което се гордея, защото знам колко е рядко. Никога не съжалих, че се ожених за нея. Никога!

Майлз се прокашля.

— Часове наред прекарвахме в приказки за това-онова или дори за нищо. Темата нямаше никакво значение. Тя обожаваше книгите и ми разказваше за прочетеното в тях по такъв начин, че и на мен да ми се прииска да ги прочета. Понякога се будех нощем, за да я видя заспала дълбоко, с книга в ръка при запалена нощна лампа. Налагаше се да ставам, за да я загася. Това започна да става по-често след раждането на Джона. Тя се уморяваше много, но умееше да се държи така, сякаш не е уморена. Беше чудесна с него. Помня, когато Джона започна да прохожда. Беше на седем месеца, което е доста ранна възраст за това. Искам да кажа, още не умееше да пълзи като хората, но искаше да ходи. Седмици наред, тя го разхождаше в къщата превита надве, за да се държи той за пръстите й, само защото на него му харесваше. Вечер беше така схваната, че ако не я разтриех, нямаше да може да се изправи на другия ден. Но все пак…

Той млъкна и погледна Сара в очите.

— Тя никога не се оплака от това. Мисля, че това е било нейното призвание. Казваше ми, че иска четири деца, но след като се роди Джона, аз започнах да измислям всякакви поводи и извинения в смисъл, че още не е дошло времето, докато накрая тя тропна с крак. Искаше Джона да има сестри и братя и аз осъзнах, че и аз искам същото. От собствен опит знам, колко е тежко да си единствено дете и сега ми се ще да я бях послушал навреме. От гледна точка на Джона, искам да кажа.

Сара преглътна, преди да го стисне окуражително за лакътя.

— Била е възхитителна.

Някакъв траулер се бъхтеше нагоре по реката и ропотът на машините му достигаше до брега. Когато един порив на вятъра духна в негова посока, Майлз долови уханния аромат на шампоана й.

Известно време останаха потънали в успокоително мълчание, увити в пашкула на взаимното присъствие като с топло одеяло в тъмнината.

Ставаше късно. Нощ. Колкото и да му се щеше да продължи до безкрай, знаеше, че не е възможно. Мисис Кноулсън го очакваше преди полунощ.

— Трябва да се прибирате! — каза той.

След пет минути Сара пусна ръката му, за да намери ключовете си.

— Прекарах много приятна вечер! — каза тя.

— Аз също.

— Утре ще се видим, нали?

Трябваше му време, за да осъзнае, че тя говори за мача на Джона.

— Не забравяйте — започва в девет!

— Знаете ли на кое поле?

— Нямам представа, но ние ще бъдем там. Ще се оглеждам за Вас.

В краткото мълчание, което последва, Сара очакваше Майлз да я целуне, но той я изненада като направи крачка назад.

— Вижте… Аз трябва да вървя…

— Знам — отвръща тя, едновременно радостна и разочарована от липсата на опит за целувка. — Карайте внимателно!

Сара гледаше след него, докато вървеше към малък сребрист пикап, отвори вратата и изчезна вътре. Махна за последно с ръка и потегли.

Тя остана на тротоара, загледана след светлините на колата, дълго след като вече ги нямаше.

[1] Ръкоделие, представящо съшити едно с друго разнообразни по форма, материя и десен платнени парчета. — Б.пр. ↑

[2] Вид китайско сирене. — Б.пр. ↑

[3] Университет на Северна Каролина. — Б.пр. ↑

Глава 12

Сара пристигна на игрището няколко минути преди началото на мача. В джинси и ботуши, пуловер с обърната яка и слънчеви очила, тя се открояваше сред притеснените родители. Как успяваше да бъде едновременно елегантна и небрежна беше явление отвъд пределите на въображението на Майлз.

Джона, който риташе с няколко приятели, я забеляза и изтича през цялото поле, за да я прегърне. Хвана я за ръка и я помъкна към баща си.

— Виж кого намерих, тате! Мис Ендрюз е дошла!

— Виждам — отвърна Майлз, като разроши косите на момчето.

— Тя изглежда се бе загубила и аз отидох да я доведа.

— Какво бих правил без теб, шампионе? — погледна го Сара.

— Вие сте красива и очарователна и аз не мога да престана да мисля за снощи.

Не, той не каза това. Поне не точно това. Онова, което чу Сара, звучеше така:

— Здрасти, как сте?

— Добре — отговори тя. — Малко е раничко за обичайния ми уикенд, все пак. Имах чувството, че тръгвам за училище.

Той забеляза над рамото й, че отборът започна да се събира и използва това обстоятелство, за да избяга от погледа й.

— Джона, струва ми се, че треньорът току-що излезе на терена.

Джона обърна глава и започна да се бори с фланелката си, та се наложи Майлз да му помогне при събличането. Като освободи главата му, той стисна дрехата под мишница.

— Къде ми е топката?

— Не я ли риташе долу преди малко?

— А, да.

— Е, къде е тогава?

— Де да я знам.

Майлз се отпусна на едно коляно и започна да пъха ризата му в гащите.

— Ще я намерим след това. В момента не ти трябва.

— Но треньорът каза да си донесем за разгряването…

— Вземи от някого.

— И тогава той самият с какво ще играе? — в гласа му се долавяше тревога.

— Ще се оправиш някак. Тичай — треньорът чака.

— Така ли да ида?

— Имай ми вяра.

— Ама…

— Бягай! Теб чакат!

След кратък дебат по въпроса за правотата на бащата, Джона най-накрая се насочи към отбора. Сара наблюдаваше цялата интермедия със замислена усмивка.

Майлз посочи с глава сака.

— Искате ли кафе? Донесъл съм термос.

— Не, няма нужда. Пих чай, преди да тръгна за насам.

— Билков?

— „Ърл Грей“.

— С препечени филийки и конфитюр?

— Не, с овесени ядки, защо?

Майлз кимна.

— Чисто любопитство.

Чу се свирка и отборите се събраха в центъра за началото на играта.

— Мога ли да Ви попитам нещо?

— Стига да не е свързано със закуската ми — отвърна тя.

— Може да Ви прозвучи странно.

— Няма да ме изненада.

Майлз се прокашля.

— Ами, питах се дали си увивате главата с кърпа след баня.

Тя зяпна.

— Моля?

— След като вземете душ. Увивате ли си главата най-напред или направо започвате да си сушите косата?

Тя го погледна отблизо.

— Вие сте луд!

— Така разправят.

— Кой разправя?

— Те.

— Господи!

Свирката се чу пак и мачът започна.

— Та… увивате ли я?

— Да — отвърна тя накрая с несигурен смях. — Увивам си главата с кърпа.

Той кимна доволно.

— Така си и мислех.

— Минавало ли Ви е през ума да понамалите кафето?

Майлз поклати глава.

— Никога.

— А трябва.

Той отпи отново, за да прикрие удоволствието.

— Чувал съм го.

* * *

Мачът свърши и въпреки усилията на Джона, отборът му загуби. Той не изглеждаше кой знае колко разстроен. След като плесна длани със съотборниците си, той се затича към баща си, а Марк го следваше по петите.

— Добре се справихте двамата — похвали ги Майлз.

Те смотолевиха неясни благодарности и Джона дръпна баща си за пуловера.

— Ей, татко?

— Какво?

— Марк пита дали мога да преспя у тях.

Майлз погледна към Марк.

— Така ли?

Марк кимна.

— Мама е съгласна, но можете да говорите с нея, ако желаете. Ето я там. Зах също идва.

— Моля те, тате! Ще си свърша домакинската работа, веднага щом се върна. Даже в повече.

Майлз се поколеба. От една страна — добре… но от друга — не е. Предпочиташе Джона да си е у дома. Без него в къщи беше самотно.

— Добре, щом толкова искаш…

Джона се усмихна възбудено и не дочака да свърши:

— Благодаря, татко! Ти си върхът!

— Благодаря, мистър Райън — каза и Марк. — Айде, Джона! Давай да кажем на мама, че всичко е наред!

Тичаха през тълпата, блъскаха се един друг и непрекъснато се смееха. Майлз се обърна към Сара, която също гледаше след тях.

— Изглежда доста огорчен, че няма да е с мен довечера.

— Направо е сломен! — съгласи се Сара.

— А трябваше да си вземем касета от видеотеката, ако си спомняте.

— Сигурно е ужасно да те забравят с такава лекота!

Майлз се засмя. Той бе направо разбит от нея, няма съмнение. Напълно разбит.

— Е, щом съм така самотен и…

— Да?

— Ами… искам да кажа…

Веждите й се повдигнаха, а погледът и стана лукав.

— Искате отново да ме попитате за вентилатора?

Той пак се засмя. Никога няма да го остави намира с тоя вентилатор.

— Ако нямате други планове — започна Майлз с фалшива самоувереност.

— Какво имате предвид?

— Не партия билярд, във всеки случай.

Сара се разсмя.

— Какво ще кажете за една вечеря при мен?

— Чай и овесени ядки — предложи той.

— Именно. И обещавам да си вържа кърпа на главата.

Майлз се усмихна. Не заслужава това! Бога ми, не!

* * *

— Тате!

Майлз вдигна малко козирката на бейзболната си шапка и го погледна. Събираха първите паднали в двора листа.

— Какво?

— Съжалявам, че няма да гледам филм с теб довечера. Бях забравил до преди малко. Сърдиш ли ми се?

Майлз се усмихна.

— Не, не се сърдя.

— Ще вземеш ли касета, все пак?

— Вероятно не.

— Какво ще правиш тогава?

Остави греблото, свали шапката и избърса челото си с опакото на ръката.

— Най-вероятно ще се видя с Мис Ендрюз.

— Отново?

Майлз се запита какво може да му каже.

— Снощи прекарахме добре.

— Какво правихте?

— Вечеряхме. Приказвахме. Разходихме се.

— Това ли е всичко?

— Да.

— Звучи отегчително.

— Ами, май трябваше и ти да си там.

Джона обсъди въпроса.

— Това пак ли ще бъде среща?

— Нещо такова.

— Мисля, че тогава ти я харесваш, нали?

Майлз се наведе към него, докато погледите им се изравниха.

— Тя и аз сме само приятели в тоя момент, това е всичко.

Джона обмисли казаното дълго. Майлз го взе в ръце и силно го притисна.

— Обичам те, Джона!

— И аз те обичам, татко!

— Ти си добро дете.

— Знам.

Майлз се разсмя и стана, за да хване отново греблото.

— Татко?

— Да?

— Малко огладнях.

— Какво ти се яде?

— Може ли да отидем до Макдоналдс?

— Разбира се. Отдавна не сме ходили.

— Ще ми купиш ли „Хепи мийл“?

— Не мислиш ли, че си малко голям за това?

— Само на седем съм, татко.

— Вярно бе! — казва Майлз, все едно е забравил. — Давай да се измием!

Тръгнаха към къщата и Майлз обгърна раменете на момчето. След няколко крачки то се обади:

— Тате?

— Да?

Джона направи още няколко крачки в мълчание.

— Много е хубаво, ако харесваш мис Ендрюз.

Майлз го погледна изненадан.

— Така ли?

— Да — отговори сериозно Джона. — Защото мисля, че и тя те харесва.

* * *

Чувството се засилваше, колкото повече се опознаваха.

През октомври излязоха пет-шест пъти, без да се броят срещите в училище.

Приказваха си с часове, той вземаше ръката й, когато се разхождаха и макар връзката им още да не беше интимна, все пак в нея присъстваше някаква чувственост, която никой от двамата не би отрекъл.

Няколко дни преди Вси Светии[1], след последния за сезона футболен мач на Джона, Майлз попита Сара, дали ще отиде с него на призрачна обиколка. Марк имаше рожден ден и Джона щеше да пренощува у тях.

— Какво е това? — попита тя.

— Обикаляш някои прочути стари домове и ти разказват истории за призраци.

— С това ли се занимават хората в малките градове?

— Можем да направим или това, или да си седнем на моята веранда, да дъвчем тютюн и да свирим на банджо.

— Мисля да избера първата възможност — каза тя със смях.

— Допусках, че е така. Да Ви взема в седем?

— Ще чакам, затаила дъх от страх. След това ще вечеряме у дома?

— Звучи прекрасно. Но нали знаете, че ако продължавате с тия вечери, мога да се разглезя.

— Няма страшно — отвърна тя и намигна. — Малко глезене не е навредило никому.

[1] 31 октомври. Празникът се отбелязва с маскиране и организиране на разнообразни шеги с близки и познати. — Б.пр. ↑

Глава 13

— Я ми кажете — започна Майлз, когато излязоха от дома на Сара същата вечер, — какво най-много Ви липсва от големия град?

— Галерии, музеи, концерти. Ресторанти, които да не затварят в девет.

Майлз се засмя.

— Но най-много?

Сара пъхна ръка под неговата.

— Бистрата. Разбирате ли — мънички заведения, където мога да седна на открито, да си пия чая и да прочета сутрешния вестник. Много е приятно да го направиш в самия център на града. То е нещо като малък оазис, защото като гледаш около себе си, виждаш само забързани за някъде хора.

Известно време запазиха мълчание.

— Знаете ли, това може да се прави и тук — обади се накрая Майлз.

— Нима?

— Разбира се. Има такова място съвсем наблизо, на Броуд стрийт.

— Никога не съм го виждала.

— Е, не е точно бистро.

— Какво е тогава?

Той сви рамене.

— Бензиностанция, но с много хубава пейка отпред и ако си донесете пакетче чай, аз съм сигурен, че ще Ви намерят отнякъде малко гореща вода.

Сара се разсмя.

— Звучи много привлекателно.

Когато пресякоха улицата, попаднаха зад група хора, явно участници във фестивала. Облечени в старинни дрехи, те имаха вид на току-що извадени от осемнадесети век — дебели, тежки поли за жените, черни панталони и високи обувки за мъжете, високи яки и широкополи шапки. На ъгъла те се разделиха на две групи, които поеха в противоположни посоки. Майлз и Сара тръгнаха след по-малобройната.

— Цял живот сте прекарали тук, нали? — попита Сара.

— Ако изключим колежанските години.

— Никога ли не Ви се е искало да се преместите другаде? Да опитате нещо различно?

— Като бистрата ли?

Тя го мушна закачливо с лакът.

— Не само това. Големият град има свое трептение, чувство за някаква възбуда, което не може да се усети тук.

— Не знам. Но честно казано, подобни неща никога не са ме привличали. Нямам нужда от тях, за да бъда щастлив. Едно хубаво спокойно местенце, където да се разтовариш в края на деня, хубава жена, няколко добри приятели. Какво друго му трябва на човек?

— Как мина детството Ви?

— Гледали ли сте шоуто на Енди Грифит? „Майски плод“?

— Кой не е?

— Ами, значи нещо такова. Ню Бърн не е чак толкова малък, разбира се, но си има атмосферата на малкия град. Усещането за сигурност. Спомням си, че когато бях малък — седем или осемгодишен — отивах с другарчетата си на риба или просто да играя и не се прибирах чак до вечеря, без това да разтревожи родителите ми ни най-малко, защото нямаше никаква причина да се тревожат. Прекарвали сме по цели нощи край реката, без някому да мине през ума, че е възможно да ни се случи нещо лошо. Това е прекрасен начин да пораснеш и много ми се ще Джона да има същата възможност.

— Бихте оставил Джона цяла нощ край реката?

— В никакъв случай — отвърна той. — Нещата се промениха. Дори в малкия Ню Бърн.

Когато стигнаха ъгъла, зад тях спря кола. Малко по-надолу по улицата, множество хора щъкаха напред-назад по входните стълбища на къщите.

— Нали сме приятели? — попита Майлз.

— Бих искала да мисля така.

— Мога ли да попитам нещо?

— Зависи какво?

— Какъв беше бившият Ви съпруг?

Тя го погледна изненадано.

— Бившият ми съпруг?

— Все се питам, що за човек е бил. Вие никога не говорите за него.

Сара не отговори, забила поглед в тротоара пред себе си.

— Ако не Ви се говори по този въпрос, няма нужда да го правите. Това няма да промени впечатлението ми за него.

— И какво е то?

— Не ми харесва.

Сара се засмя.

— Защо казвате това?

— Защото Вие не го харесвате.

— Имате изострен усет към хората.

— Затова служа на закона — той се почука по темето и намигна. — Усещам разни неща, които остават незабелязани за обикновените хора.

Тя се усмихна и го стисна за лакътя.

— Значи, моят бивш съпруг… Казваше се Майкъл Кинг и го срещнах, когато току-що бе получил дипломата си като специалист по управление на бизнеса. Бракът ни продължи три години. Беше богат, добре образован и красив… — изстреля всичко това и когато замълча, Майлз се обади:

— М-да… сега разбирам, защо не го харесвате.

— Не ме оставихте да завърша.

— Още ли има?

— Искате ли да го чуете?

— Съжалявам, карайте нататък!

— През първите година-две бяхме щастливи. Аз поне, бях. Имахме си много хубав апартамент, прекарвахме заедно цялото си свободно време и аз си въобразявах, че го познавам изцяло. Само че грешах. Накрая се разправяхме по цял ден, почти не разговаряхме нормално и… просто не се получи — приключи бързо тя.

— Просто ей така?

— Просто ей така.

— Виждали ли сте го след това?

— Не.

— А иска ли Ви се?

— Не.

— Толкова ли е зле?

— Повече.

— Съжалявам, че заговорих за това.

— Няма защо. Без него се чувствам много по-добре.

— И кога разбрахте, че всичко е свършило?

— Когато ми връчи документите за развода.

— Не знаехте ли, че това предстои?

— Не.

— Знаех си, че няма да ми хареса — знаеше също, че не му е казала всичко.

— Може би затова се разбираме така добре. Гледаме на нещата по един и същ начин.

— Освен на преимуществата, които дава животът в малкия град.

— Не съм казала, че тук не ми харесва.

— Виждате ли се обаче като жителка на такова място?

— Имате предвид, завинаги?

— Е, не можете да не признаете, че е хубаво.

— Хубаво е. Винаги съм го казвала.

— Но не е за Вас? Искам да кажа — в перспектива?

— Мисля, че зависи.

— От какво?

Тя отговори с усмивка.

— От причината, заради която оставам.

Той я погледна и не можа да пропъди мисълта, че тези думи са или покана, или обещание.

* * *

Луната започна своето бавно изкачване по нощния небосклон, отначало жълта, а после оранжева, виснала над обезветрения покрив на къщата на Тревис Бенър — първият пункт от призрачната обиколка. Къщата бе старинна двуетажна постройка във викториански стил, със заобикалящи я от всички страни веранди, чиято отчайваща нужда от боядисване беше повече от очевидна. На верандата бе събрана малка група, а две облечени като вещици жени стояха край огромна купа и черпеха с ябълково вино, като същевременно се преструваха, че призовават духа на първия собственик на къщата, който би трябвало да е загубил главата си по време на нещастен случай в дърводобива. Парадната врата на къщата беше отворена, а отвътре се носеха приглушени звуци от панаирна къща на ужасите: писъци, скърцане на панти, странен тропот и нервен кикот. Внезапно двете вещици сведоха глави, светлините на верандата угаснаха и откъм салона на първия етаж се появи обезглавен призрак — тъмна сянка в пелерина и с много дълги ръце, като на мястото на китките стърчаха кости. Една жена изписка и изпусна чашата с вино върху верандата. Сара се притисна инстинктивно към Майлз, полуизвърната към него и се хвана за ръката му със сила, която го изненада. Косата й беше мека и макар че не беше с цвета на Миси, му припомняше какво е да рови с пръсти в нея, докато лежаха един до друг вечер. След минута, придружен от монотонните напеви на вещиците, духът се оттегли и лампите светнаха отново. Публиката се пръсна под звуците на нервен смях.

През следващите един-два часа, Сара и Майлз посетиха един куп къщи. В някои ги канеха вътре за кратка обиколка, другаде оставаха в преддверието или градината, където ги забавляваха с историята на дома. Майлз беше правил този тур и преди и докато вървяха от къща в къща, той разказваше за други домове, които не бяха включени в обиколката тази година.

Крачеха един до друг по напуканите циментови тротоари и се наслаждаваха на вечерта. След известно време, тълпите започнаха да оредяват, а къщите — да се затварят за през нощта. Сара попита дали Майлз е готов за вечеря, а той поклати глава.

— Има още едно място.

Поведе я по улицата за ръка, като нежно поглаждаше китката й с палец. Кукумявка се обади от едно огромно дърво, когато минаваха под него и веднага замлъкна. Пред тях се виждаха група хора, облечени като призраци, да се тъпчат в голям пикап. На ъгъла Майлз й показа огромна двуетажна къща, край която липсваха очакваните от нея тълпи. Прозорците бяха абсолютно черни, сякаш затворени с плътни щори. Единствената светлина идваше от множество свещи, наредени по протежение на верандата и край малка пейка до входа. Край пейката се виждаше люлеещ се стол с възрастна жена в него, покрила краката си с одеяло. В зловещото осветление тя изглежда като кукла. Косата й е рядка и бяла, фигурата — нежна и крехка. Кожата фосфоресцира под трепкащата светлина на свещите, а лицето е дълбоко набраздено като напукан стар порцелан. Майлз и Сара седнаха в края на верандата и старицата ги изгледа изпитателно.

— Здравейте, мис Харкинс — бавно проговори Майлз. — Имахте ли много посетители тази вечер?

— Колкото обикновено — отговори мис Харкинс. Гласът й беше дрезгав като на заклет пушач. — Знаете как става — присви очи срещу Майлз, сякаш искаше да го фокусира. — Дошли сте да чуете историята на Харис и Кейтрин Пресър, нали?

— Мисля, че тя трябва да я чуе — отвърна тържествено Майлз.

Очите на мис Харкинс блещукаха в тъмното, после тя посегна към оставената до нея чаша чай.

Майлз прегърна Сара през раменете и я привлече към себе си. Докосването му я накара да се отпусне.

— Това ще Ви хареса — пошепна Майлз в ухото й. Дъхът му надигна топла вълна под кожата й.

Вече ми харесва, си казва тя.

Мис Харкинс оставя чая. След това зашепва:

„Има духове, има любов,

И всичко туй е тук,

Послушай и ще разбереш,

Какво е да си дух.“

Сара хвърли къс поглед към Майлз.

— Харис Пресър — започна мис Харкинс, — е роден през 1843 година в семейство, притежаващо малка свещоливница в центъра на Ню Бърн. Както много други младежи от този период, Харис искал да служи на Конфедерацията[1], когато започва Войната за независимост на Юга. Тъй като бил единствен син, както майка му, така и баща му, го умолявали да не тръгва. Непослушал родителските съвети, Харис Пресър поел пътя към неотвратимата си орис.

В този момент мис Харкинс млъкна и ги погледна.

— Той се влюбил — казва тя тихо.

За миг Сара бе овладяна от усещането, че старицата има предвид тях. Мис Харкинс повдигна леко вежди, сякаш прочела мислите й. Сара погледна встрани.

— Кейтрин Пурди била едва на седемнадесет години и също като Харис — единствено дете. Родителите й притежавали както хотела, така и дъскорезницата и били най-богатите хора в града. Те не се срещали с Пресър, но и двете семейства били сред ония, които останали в града, когато той паднал в ръцете на юнионистите през 1862 година. Въпреки войната и окупацията, Харис и Кейтрин започнали да се срещат на брега на Нойс в ранните летни вечери, просто да си приказват, но родителите на момичето разбрали за това. Ядосани, те забранили на дъщеря си да се вижда с Харис, защото Пресър били втора ръка хора, но в резултат от забраната, младата двойка се сближила още повече. Не било никак лесно, обаче, да се виждат. С течение на времето, те си изработили план, с цел да избегнат бдителния поглед на родителите. Харис седял в свещарския магазин на родителите си и очаквал сигнала. Щом родителите заспивали, Кейтрин запалвала свещ на перваза и Харис се промъквал до едно голямо дърво под прозореца й, за да помогне на момичето да слезе долу. Така те се срещали при всяка възможност. Месеците се нижели, а те потъвали все по-дълбоко в любовта си.

Мис Харкинс отпи от чая и леко присви очи. Гласът й стана злокобен.

— По това време, силите на Съюза притискат здраво Юга. Новините от Вирджиния са лоши и се приказва, че генерал Лий[2] ще доведе войските си оттам, за да отвоюва Северна Каролина за Конфедерацията. В града се въвежда полицейски час и всеки заловен по тъмно навън, особено ако е млад мъж, рискува да получи куршум. Лишен от възможността да се вижда с Кейтрин, Харис се отдава на работа до късно нощем, като се надява запалената му свещ да бъде свидетел за копнежа към Кейтрин. Това продължило седмици, докато един ден той успял да й предаде, чрез някакъв съчувстващ им проповедник, бележка, с която я молел да му пристане. Ако отговорът бил да, на прозореца й трябвало да светнат две свещи — едната за съгласието и друга — да извести удобния за отвличането час. Двете свещи били запалени още същата нощ и въпреки всички рискове, те били венчани от същия проповедник, който отнесъл бележката, в светлината на пълната луна. И тримата рискували живота си заради една любов.

За съжаление, родителите на Кейтрин открили друго тайно писмо, излязло от ръката на Харис. Вбесени, те съобщили на дъщеря си, каквото научили. Кейтрин заявила предизвикателно, че нищо не могат да сторят. За жалост, тя била права само отчасти.

След няколко дни бащата на Кейтрин, който имал делови отношения с юнионисткия полковник, комендант на окупирания град, се свързал с него, за да го информира, че в града има шпионин на Конфедерацията, който поддържа контакти с генерал Лий и му предава секретна информация, свързана с отбраната на града. Харис Пресър бил арестуван в магазина на родителите си. Преди да го поведат към бесилото, той помолил да се изпълни последното му желание — да запалят свещ на прозореца на магазина. Било изпълнено. Същата вечер го обесили на големия клонест дъб под прозореца на Кейтрин. Тя била сломена и знаела, че баща й е отговорен за нейната скръб.

Посетила родителите на Харис и помолила да й дадат свещта, горяла на прозореца им в нощта на неговата смърт. Обезумели от скръб, те не знаели как да окачествят тази молба, но тя обяснила, че иска да й остане нещо за спомен от „милия младеж, който бил винаги така любезен с нея“. Получила свещта, тя я запалила с още една същата вечер на перваза на прозореца си. Родителите й я намерили на сутринта, обесена на същия дъб.

Майлз привлече Сара още по-плътно до себе си.

— Как Ви се струва дотук? — попита я той.

— Шшт — отвърна тя. — Мисля, че отиваме към призраците.

— Свещите горели цяла нощ и целият следващ ден, докато от тях останали само две топчета восък. Но продължавали да горят. Горели три дни и три нощи, колкото продължил бракът на Кейтрин и Харис и продължили още. На другата година, стаята на Кейтрин пламнала по необясними причини в деня на сватбата им, но къщата била спасена. Късметът изоставил семейство Пурди — хотелът бил отнесен при едно прииждане на реката, а дъскорезницата им взели за дългове. Съсипани финансово, родителите на Кейтрин напуснали града и изоставили къщата, но…

Мис Харкинс се наведе напред и в очите и пламнаха пакостливи пламъчета. Гласът й се снижи до шепот.

— От време на време, хора виждат две запалени свещи на прозореца над вас. Други се кълнат, че е само една… но втора гори в друга изоставена къща, по-нататък по улицата. И дори сега, повече от столетие след тези събития, хората продължават да виждат запалени свещи по прозорците на различни изоставени къщи в града. И най-интересното е, че това са винаги млади влюбени двойки. Дали и вие ще ги видите, зависи от чувствата ви един към друг.

Мис Харкинс затвори очи, сякаш разказът я бе изтощил до край. Известно време тя остана неподвижна, а Сара и Майлз не смееха да дишат, за да не развалят магията. Накрая тя отвори очи и протегна ръка към чашата си.

След като се сбогуваха, Майлз и Сара слязоха от стълбите и се върнаха на чакълестата алея. Като наближиха улицата, Майлз отново хвана Сара за ръка. Сякаш още под влияние на чутото, двамата дълго време мълчаха.

— Радвам се, че отидохме там — обади се най-накрая Сара.

— Хареса ли Ви?

— Всички жени обичат романтични истории.

Заобиколиха ъгъла и приближиха Фрънт стрийт. Пред себе си виждаха тъмния блясък на реката между къщите.

— Гладен ли сте вече?

— След малко — отвърна той, като забави крачка, а после спря.

Тя го погледна. Над главата му виждаха нощни пеперуди около уличната лампа. Майлз бе втренчил поглед в далечината, към реката, и Сара проследи погледа му, но не забеляза нищо необичайно.

— Какво има? — попита тя.

Майлз поклати глава, като се мъчеше да избистри мисълта си. Искаше да продължи напред, но не можеше. Пристъпи към Сара и нежно я притисна към себе си. Сара се отпусна в обятията му, а в стомаха й се сви топка. Майлз се наведе към нея, а тя затвори очи и когато лицата им се приближиха, всичко останало в света вече нямаше значение.

Целувката продължаваше и продължаваше и когато накрая се разделиха, Майлз я задържа в прегръдката си. Зарови лице в шията й, целуна нежната извивка на рамото. Влагата на езика му я накара да потръпне. Тя се облегна на него, наслаждавайки се на безопасното пристанище на силните обятия, докато светът наоколо следваше своя ход.

* * *

Няколко минути по-късно те вървяха към апартамента й, тихо си приказваха, а палецът му продължаваше да гали нежно опакото на дланта й.

Влезли вътре, Майлз преметна сакото си на облегалката на един стол, а Сара се отправи към кухнята. Запита се дали усеща погледа му.

— Какво ще има за вечеря? — попита той.

Сара отвори хладилника и извади голям съд, покрит с фолио.

— Лазаня, франзели и салата. Добре ли е?

— Звучи отлично. Мога ли да помогна с нещо?

— Почти е готово — отговори Сара и сложи съда във фурната. — Остава само да го притопля за около половин час. Можеш да запалиш огъня, ако искаш. И да отвориш виното… на плота е.

— Няма проблем.

— Ще дойда при теб в хола след минутка — извика Сара, на път за спалнята.

Там взе гребен и го прокара през косите си.

Макар да не й се щеше да го признае, целувката я бе изкарала от релси. Усещаше, че тази нощ е повратна за отношенията им и се страхуваше. Даваше си сметка, че трябва да съобщи на Майлз истинската причина за провала на брака й, но това не бе лесна за обсъждане тема. Особено с човек, на когото толкова много държи.

Доколкото разбираше, той също държеше на нея, но как да разбере каква ще е реакцията му и дали новината ще промени отношението му към нея. Напи каза, че иска Джона да има братя и сестри? Ще се откаже ли от това?

Сара погледна отражението си в огледалото.

Не искаше да го прави сега, но си даваше сметка, че ако държи отношенията им да продължат, ще трябва да му каже. Най-малко от всичко би искала историята да се повтори и Майлз да направи онова, което стори Майкъл. Не би могла да го преживее още веднъж.

Сара свърши със сресването, провери по навик грима си и като реши да каже истината на Майлз, понечи да излезе от стаята. Но вместо да тръгне към вратата, тя приседна на ръба на леглото. Готова ли бе наистина за това?

Точно в тоя момент отговорът на тоя въпрос я уплаши повече от всичко.

* * *

Когато най-накрая се показа от спалнята, огънят в камината весело пращеше. Майлз идваше от кухнята с бутилката в ръка.

— Помислих си, че може да ни потрябва — каза той, като леко вдигна бутилката.

— Мисля, че идеята е добра — съгласи се Сара.

Начинът, по който го каза, се стори малко странен на Майлз и той се поколеба. Сара се настани удобно на дивана, след малко той постави шишето на малката масичка и седна до нея. Дълго време Сара пи виното си в мълчание. Накрая Майлз протегна ръка към нейната.

— Как се чувстваш? — попита я той.

Сара бавно завъртя виното в чашата.

— Има нещо, което още не съм ти казала — отвърна тихо тя.

Майлз долавяше шума от минаващите пред сградата коли. Цепениците в камината пукаха, като хвърляха облачета искри около себе си. По стените пробягваха сенки.

Сара сгъна единия крак под себе си. Майлз разбра, че тя събира мислите си, гледаше я мълчаливо и окуражително стискаше ръката й.

Тава сякаш я върна към действителността. Майлз виждаше отражения на пламъците в очите й.

— Ти си добър човек, Майлз — каза тя — и тия последни няколко седмици значат много за мен — замълча отново.

Майлз не харесваше всичко това и се питаше какво ли е станало през тия няколко минути, докато беше в спалнята. Гледаше я и стомахът му започна да се присвива.

— Помниш ли, когато ме попита за бившия ми съпруг?

Майлз кимна.

— Тогава не довърших историята. Има и друго, освен онова, което споделих и… аз не знам как точно да го кажа.

— Защо?

Тя погледна към огъня.

— Защото ме е страх от онова, което можеш да си помислиш.

Като шериф, през главата му бяха минали няколко възможности в това отношение — екссъпругът може да е бил грубиян, да я е наранил по някакъв начин. Разводът е винаги болезнена история, но видът й в момента говореше, че не става дума само затова.

Той се усмихна с надежда за ответ, но такъв не последва.

— Виж, Сара — каза тогава Майлз, — не е необходимо да ми казваш нещо, което не искаш да казваш. Никога няма да заговоря по този въпрос. Това си е твоя работа, а аз научих достатъчно за теб напоследък, за да имам представа що за човек си и това ми стига. Не искам да знам абсолютно всичко за теб и честно казано, съмнявам се, че каквото и да кажеш би променило отношението ми към теб.

Сара се усмихна, но очите й отказваха да срещнат погледа на Майлз.

— Помниш ли, когато те попитах за Миси?

— Да.

— Спомняш ли си нещата, които ми каза за нея?

Майлз кимна.

— И аз ги помня — тя го погледна за пръв път в очите. — Искам да знаеш, че аз никога не бих могла да бъда като нея.

Майлз свъси вежди.

— Това ми е известно. И не очаквам от теб…

Тя вдигна ръце.

— Не, Майлз… не ме разбираш. Аз не смятам, че те привличам с някаква своя прилика с Миси. Знам, че не е това. Не се изразих много ясно.

— Какво е тогава?

— Спомняш ли си, когато ми каза, колко добра майка е била? И колко ви се искало на двамата Джона да има братя и сестри? — тя млъкна, но Майлз не отговори. — Аз не мога да бъда такава и затова Майкъл ме напусна.

Погледът й най-после улови твърдо неговия.

— Не можах да забременея. Но причината не беше у него, Майлз. Тя е у мен.

И тогава, сякаш за да подчертае казаното, да не би да е останало нещо недоразбрано, тя го изрече толкова ясно, колкото можа:

— Не мога да имам деца. Никога.

Майлз не каза нищо и след дълга пауза, Сара продължи:

— Не можеш да си представиш какво е да научиш подобно нещо. Такава ирония на съдбата. В младите си години се стараех да не забременея. Изпадах в паника, ако забравех хапчето. И през ум не ми е минавало, че няма да имам деца.

— И как разбра?

— По обикновения начин. Просто не се получаваше. Най-накрая направихме тестове. И тогава разбрах.

— Съжалявам — това беше единственото, което можа да каже Майлз.

— Аз също — тя шумно издиша, сякаш все още не можеше да повярва. — Майкъл също съжаляваше. Но не можа да го понесе. Казах му, че можем да си осиновим дете и аз бих била напълно щастлива, но той отказа дори да обсъжда тази възможност заради възгледите на родителите си.

— Шегуваш се…

Сара поклати глава.

— Де да беше така! Като си помисля сега, не е трябвало да се изненадвам. Когато започнахме да излизаме заедно, той казваше, че съм най-съвършената жена, която е срещал. Щом се случи нещо, което излезе от тази схема, той захвърли всичко, което бяхме постигнали — Сара се взираше в чашата, сякаш разговаряше със себе си. — Поиска развод и седмица по-късно се изнесе.

Майлз взе ръката й в своята и даде знак, с кимане, да продължи.

— След това… е, не беше никак лесно. Това не е въпрос, който може да се обсъжда на коктейли. Родителите ми знаят, казах и на Силвия. Тя ми бе консултантка и доста ми помогна, но тези четиримата са единствените, които знаят. И сега ти…

Сара млъкна. Майлз си помисли, че никога не я е виждал толкова красива, както сега, в светлината на пламъците. Косите й улавяха отблясъци от огъня и ги отразяваха като ореол.

— И защо аз? — попита Майлз.

— Не е ли очевидно?

— Не съвсем.

— Просто си мисля, че трябва да го знаеш. Искам да кажа, преди… Както казах, не искам да се случи отново — тя погледна встрани.

Майлз обърна нежно лицето й към себе си.

— Наистина ли мислиш, че мога да направя такова нещо?

Сара го гледаше тъжно.

— О, Майлз… сега е лесно да се каже, че няма значение. Безпокоя се, какво ще кажеш по въпроса по-късно, когато си имал достатъчно време да го осъзнаеш. Да кажем, че продължим да се виждаме и нещата се развиват така добре, както до този момент. Можеш ли да кажеш с ръка на сърцето, че това няма значение за теб? Че възможността да имаме деца не е от значение? Че Джона няма никога да види братче или сестриче да тича в къщата?

Тя се прокашля.

— Знам какво правя в момента и не очаквам, че като ти кажа това и ще тръгнем да се венчаваме. Но трябваше да знаеш истината, за да си наясно с какво се захващаш… преди да сме отишли по-нататък. Аз поне, не мога да продължа, преди да съм сигурна, че няма да се изметнеш и да постъпиш по начина, по който постъпи Майкъл. Ако не се получи, поради някаква друга причина, добре. Но не бих могла да преживея още един път онова, през което минах.

Майлз гледаше в чашата си и виждаше отраженията на пламъците в нея. Обходи ръба й с върха на пръста си.

— Има нещо за мен, което също трябва да знаеш — каза той. — Аз преживях наистина трудни времена след смъртта на Миси. Не става дума само затова, че тя умря. Аз не успях да открия кой е карал колата, която я уби. А това е мое задължение — като съпруг и като шериф. Дълго време в главата ми нямаше никаква друга мисъл, освен тази — кой е този човек? Проведох собствено разследване, разговарях с куп хора, но който и да е бил оня, размина му се и мисълта за това ме яде по начин, който не можеш да си представиш. Ходех като побъркан дълго време, но напоследък…

Гласът му стана нежен, а погледът му срещна нейния.

— Мисля, че с това искам да ти кажа, че не ми е нужно време, Сара… Не знам… Знам само, че нещо в живота ми липсва и че до момента, в който те срещнах, не знаех какво е. Ако държиш да мине известно време, през което да мисля, нямам нищо против. Но ще го направя заради теб, не заради себе си. Не ми каза нищо, с което да промениш чувствата ми към теб. Аз не съм Майкъл. Никога не бих могъл да стана.

Таймерът на фурната звънна и двамата се извърнаха едновременно по посока на звука. Лазанята беше готова, но никой от двама им не помръдна. Главата на Сара изведнъж олекна и тя не разбра дали виното, или думите на Майлз са причина за това. Тя бавно отпусна чашата на масичката и като въздъхна тихо, стана от дивана.

— Нека извадя лазанята, преди да е изгоряла.

В кухнята се подпря на барплота и чу отново онези думи:

Не ми е нужно време, Сара.

Не ми каза нещо, с което да промениш чувствата ми към теб.

За него нямаше значение. И най-важното — тя му вярваше. Нещата, които каза, начинът, по който я гледаше… След развода беше убедена, че няма да срещне някого, който да я разбере.

Извади тавата с лазанята върху печката. Когато се върна в хола, Майлз продължаваше да седи на дивана, вперил поглед в огъня. Седна до него и отпусна глава на рамото му, а той я привлече към себе си. Облегната на него, докато двамата наблюдаваха огъня, тя усещаше лекото повдигане и отпускане на гърдите му. Дланта му се движеше ритмично по тялото й, а кожата й настръхваше, щом я докоснеше.

Сара се сгуши в него, заслушана в тихото туптене на сърцето му.

— Благодаря ти за доверието — обади се Майлз.

— Нямах избор.

— Човек винаги има избор.

— Не и този път. Не и с теб.

Тя обърна лице към неговото и го целуна, като първо само докосна устни до неговите, един път, два пъти, преди да се слеят. Дланите му се плъзнаха нагоре по гърба й, докато устата й се разтваряше, за да почувства езика му в една опияняваща влага. Прокара длан по лицето му, усети боцкащата повърхност на едва набола брада, после мина по нея с устни. Майлз сведе глава към врата й, нежно я целуна, а горещият дъх опари кожата й.

Любиха се много дълго. Огънят най-накрая изгасна и стаята потъна в тъмни сенки. Майлз шепнеше в тъмнината, а ръката му бе в постоянно движение, сякаш за да се убеди, че Сара е истинска. На два пъти става да добавя дърва в огъня. Тя донесе одеяло от спалнята, за да се завият и някъде в ранните утринни часове и двамата установиха, че умират от глад. Разделиха си лазанята, седнали пред огъня, и обстоятелството, че ядат заедно, голи под одеялото, съдържаше някаква чувственост, не по-слаба от всичко останало, което бяха правили тази нощ.

Малко преди зазоряване, Сара най-после заспа и Майлз я отнесе на ръце в леглото, спусна щорите и се сви до нея. Утрото беше мрачно и дъждовно, тъмно, и те го проспаха почти до обяд — нещо, което и на двамата не се бе случвало кой знае откога. Сара се събуди първа. Усети свития до нея Майлз, прегърнал я с една ръка и щом помръдна, се събуди и той. Надигна глава от възглавницата, а тя се обърна към него. Той прокара пръст по бузата й, като се мъчеше да преглътне буцата в гърлото си.

— Обичам те! — каза той, неспособен да удържи думите.

Тя хвана ръката му в две ръце и я притисна към гърдите си.

— О, Майлз — прошепна, — и аз те обичам!

[1] Съюзът на южните щати в Гражданската война. — Б.пр. ↑

[2] Робърт Едуард (1807–1870), главнокомандващ войските на Юга в Гражданската война. — Б.пр. ↑

Глава 14

През следващите няколко дни Сара и Майлз прекарваха заедно цялото си свободно време — не само навън, но и вкъщи. Вместо да рови, Джона не задаваше никакви въпроси. Показа на Сара всичките си скъпоценности, разправяше й за риболова и я учеше да замята спининг. Изненадваше я от време на време, като я хващаше за ръка, когато искаше да й покаже нещо ново.

Майлз наблюдаваше събитията от разстояние, защото ясно разбираше, че Джона трябва да намери мястото на Сара в своя свят, както и да уточни отношението си към нея. Обстоятелството, че Сара беше отдалеч, улесняваше нещата.

На Вси Светии отидоха на брега, за да прекарат следобеда в събиране на миди, после обиколиха съседите. Джона вървеше напред с група приятели, а Майлз и Сара ги следваха с други родители.

Бренда, естествено, засипваше Сара с въпроси в училище, след като новината обиколи града. Чарли също прояви интерес, а Майлз отвърна просто: „Обичам я, Чарли“. Макар и от старата школа, според чиито критерии нещата се развиваха малко бързичко, Чарли потупа приятеля си по гърба и покани двамата на вечеря.

Що се отнася до Сара и Майлз, връзката им се развиваше с мълниеносна скорост. Останали сами, те жадуваха да се видят. Събрали се отново, негодуваха от бързия бяг на времето. Срещаха се за обяд, говореха по телефона, любеха се щом останеха насаме.

Въпреки отделяното на Сара внимание, Майлз правеше всичко възможно да остава насаме и с Джона. Сара също полагаше върховни усилия, за да не накърнява света на момчето. Когато оставаше с него след училище, тя се стараеше да се държи както по-рано, като към ученик, който има нужда от помощ. Стореше ли й се, че я гледа особено по време на урока, тя не задълбаваше въпроса.

В средата на ноември, три седмици след като се бяха любили за пръв път, Сара намали следобедните уроци в училище от три на един. В общи линии, той бе настигнал останалите — четеше и пишеше добре и макар че се затрудняваше малко с математиката, един път седмично му стигаше. Същата вечер го заведоха на пица — нещо като отбелязване на победата.

Когато обаче същата вечер го слагаше да спи, Майлз забелязва, че синът му е по-кротък от обикновено.

— Каква е тая киселица на лицето ти, шампионе?

— Малко ми е тъжно.

— Защо?

— Защото вече няма да оставам следобед в училище.

— Мислех, че това не ти харесва.

— Отначало не ми харесваше, но сега ми харесва.

— Сериозно?

— С мис Ендрюз се чувствам много добре.

* * *

— Така ли каза?

Майлз кимна. Двамата със Сара седяха на стълбите и наблюдаваха Джона и Марк, които изпълняваха скокове с велосипед, като използваха шперплатова естакада в алеята. Сара бе свила колене, като ги обгръщаше с ръце.

— Да, така се изрази — Джона изсвистя покрай тях, а Марк го следваше по петите. Насочваха се към моравата, за да се засилят отново. — Честно казано, доста се безпокоях за това как ще приеме нашата връзка, но май че всичко върви добре.

— Това е хубаво.

— Отразява ли му се в училище?

— Не забелязвам голяма разлика. Мисля, че през първите дни другите деца го разпитваха, но като че ли интересът им замря.

Джона и Марк профучаваха отново, сякаш слепи за тяхното присъствие.

— Искаш ли да прекараш Деня на благодарността[1] с мен и Джона? — попита Майлз. — Аз съм на работа тогава, но можем да обядваме по-рано, ако нямаш други планове.

— Не мога. Брат ми си идва от колежа и мама приготвя голям обяд за всички ни. Поканила е един куп народ — лели, чичовци, баби, братовчеди. Не мисля, че ще прояви особено разбиране, ако й съобщя, че ще отсъствам.

— Вероятно няма.

— Тя обаче иска да те види. Непрекъснато ми повтаря да те доведа.

— Ами, защо не го направиш?

— Не смятам, че си готов — тя му намигна. — Не искам да те плаша от самото начало.

— Не може да е толкова лоша.

— Недей да си толкова сигурен! Но ако нямаш нищо против, можеш да дойдеш при нас за обяд. Така ще бъдем заедно.

— Сигурна ли си? Мисля, че къщата и без мен ще бъде претъпкана.

— Занасяш ли ме? Двама повече не променят абсолютно нищо. И освен това, по този начин ще имаш възможност да се запознаеш с цялото племе. Освен ако още не си готов за това.

— Готов съм!

— Значи, идваш?

— Обмислям го.

— Добре. И запомни, ако мама започне да ти задава разни странни въпроси, знай, че аз съм се метнала на татко!

* * *

Тази нощ, след като Джона отново отиде да преспи у Марк, Сара последва Майлз в спалнята. Това ставаше за пръв път. Винаги досега бяха прекарвали нощите заедно в нейния апартамент. Обстоятелството, че за първи път бяха в леглото, споделяно някога от Миси и Майлз, не убягна от съзнанието на никого от двамата. Любеха се бързо, с някаква дива и необуздана страст, която ги остави без дъх. След това не разговаряха. Сара просто бе положила глава на гърдите му, а той нежно галеше косите й.

Сара имаше усещането, че той иска да остане насаме с мислите си. Огледа стаята и за пръв път си даде сметка, че от всички страни я гледаше образът на Миси, даже от полицата на леглото.

Внезапно забеляза и жълтата папка, за която й каза, оная, пълна с информация, събрана след смъртта на Миси. Лежеше на полицата, дебела и охлузена от пипане и тя не откъсваше очи от нея, докато главата й се надигаше и отпускаше в такт с дишането на Майлз. Когато тишината започна да става потискаща, тя премести глава на възглавницата, за да може да го гледа.

— Как се чувстваш? — попита Сара.

— Добре — отвърна Майлз, без да я гледа.

— Много си мълчалив.

— Просто си мисля.

— За хубави неща, надявам се!

— За най-хубави — прокара пръст по ръката й. — Обичам те! — пошепна Майлз.

— И аз.

— Ще останеш ли при мен цялата нощ?

— Искаш ли?

— Много.

— Сигурен ли си?

— Напълно.

Макар изпълнена със съмнения, тя се остави да я притисне към себе си. Целуна я отново, след това я задържа в обятията си, докато заспи. Когато се събуди на сутринта, не разбра веднага къде се намира. Майлз прокара пръст по гръбнака й, а тялото й отвърна посвоему.

Сега любовта им беше друга, повече наподобяваше на първата им нощ, нежна и бавна. Не толкова начинът, по който я целуваше и шепнеше, колкото движенията му върху нея, говореха колко сериозна бе станала тяхната връзка.

Това, както и обстоятелството, че по някое време, докато спеше, Майлз бе прибрал всички снимки, както и жълтата папка, които бяха хвърляли сянката си над тях снощи.

[1] Национален празник в САЩ. Отбелязва се в четвъртия четвъртък на ноември. Установен е от първите заселници, в израз на благодарност към Бога за щастливото им приземяване в новата им родина. — Б.пр. ↑

Глава 15

— Все пак, не разбирам защо още не съм го видяла.

Морийн и Сара обикаляха супера и пълнеха количката с необходимите стоки. Сара имаше впечатлението, че майка й се готви да изхрани поне няколко десетки души, в течение на седмица.

— Ще го видиш, мамо — само след няколко дни. Както вече ти казах, двамата с Джона ще дойдат на обяд.

— А няма ли самият той да се чувства по-удобно, ако дойде да се запознаем преди това?

— Ще имаш достатъчно време да се запознаеш с него, мамо. Знаеш как е на този празник.

— Да, но с всичкия тоя народ наоколо няма да мога да си поприказвам с него така, както бих желала.

— Сигурна съм, че той ще прояви разбиране.

— А не ми ли каза, че ще трябва да си тръгне рано?

— Трябва да бъде на работа в четири.

— На самия празник?

— Работи в Деня на благодарността, за да получи свободен ден на Коледа. Той е шериф, все пак. Там не раздават почивните дни на когото и когато поиска.

— А кой ще гледа Джона?

— Аз. Вероятно ще го закарам у тях. Знаеш си го татко — в шест ще е заспал като пън и тогава ще го закарам у тях.

— Толкова рано?

— Не се безпокой! Целия следобед ще бъдем там.

— Права си — казва Морийн. — Просто малко се поизморих от цялата тая дандания.

— Не се безпокой, мамо, всичко ще бъде наред!

* * *

— Ще има ли и други деца? — попита Джона.

— Не знам — отвърна Майлз. — Може би.

— Момичета или момчета?

— Нямам представа.

— Ами… колко са големи?

Майлз поклати глава.

— Както вече ти казах, нямам представа. Дори не съм напълно сигурен, че ще има други деца, ако искаш да знаеш точно. Забравих да попитам.

Джона свъси вежди.

— Но ако аз съм единственото дете, какво ще правя там?

— Можем да гледаме заедно футболния мач.

— Това е отегчително.

Майлз протегна ръка към сина си и го привлече по предната седалка към себе си.

— Така или иначе, няма да оставаме там цял ден, понеже съм на работа. Но поне малко трябва да останем. Искам да кажа, хората ни поканиха и няма да е никак възпитано да си тръгнем веднага, щом се наядем. Но може би ще излезем на разходка или нещо такова.

— С мис Ендрюз?

— Ако си съгласен да дойде с нас.

— Добре — той млъкна, с глава, обърната към страничното стъкло. Минаваха покрай група борови дървета. — Тате… мислиш ли, че ще ядем пуйка?

— Положително, защо?

— Пак ли ще има оня странен вкус като миналата година?

— Искаш да кажеш, че не харесваш готвенето ми?

— Имаше странен вкус.

— Не беше странен.

— За мен беше.

— Може пък, те да готвят по-добре от мен.

— Надявам се.

— Ти заяждаш ли се с мен?

Джона се ухили.

— Малко. Обаче вкусът беше странен.

* * *

Майлз и Джона пристигнаха пред двуетажна тухлена постройка и паркираха до пощенската кутия. Моравата носеше всички белези от дейността на някого, който обича градинарството. Покрай пешеходната пътека бяха насадени теменужки. Сара дръпна завесите и им махна с ръка. След миг отвори парадната врата.

— Господи, изглеждаш страхотно — каза тя.

Майлз вдигна непохватно ръка към възела на вратовръзката си.

— Благодаря.

— Имам предвид Джона — каза тя и намигна, а момчето отправи победоносен поглед към баща си. Беше облечен в тъмносини панталони и бяла риза и бе така чист, сякаш излизаше от черква. Прегърна Сара.

Тя извади ръка иззад гърба си и му подаде кутия с малки модели на коли.

— За какво са ми? — попита той.

— Исках да ти намеря нещо, с което да си играеш, докато си тук — отвърна тя. — Харесват ли ти?

Той гледаше кутията.

— Страхотно! Тате… виж! — той вдигна кутията високо над главата си.

— Виждам. Каза ли благодаря?

— Благодаря Ви, мис Ендрюз!

— Няма защо!

Майлз приближи, а Сара се изправи на пръсти и го целуна.

— Шегувах се. Ти също изглеждаш чудесно. Не съм свикнала да те виждам със сако и връзка посред бял ден — докосна с пръст ревера му.

— Благодаря Ви, мис Ендрюз! — имитира той сина си. — Вие също изглеждате доста добре!

И това бе самата истина. Колкото по-дълго я познаваше, толкова по-красива му изглеждаше, без значение какво обличаше.

— Готови ли сте за влизане?

— Когато кажеш.

— Ами ти, Джона?

— Има ли други деца?

— Не. Съжалявам! Само няколко възрастни. Но са много свестни и с нетърпение очакват да се запознаят с теб.

Той кимна и погледът му отново се насочи към кутията.

— Може ли да я отворя сега?

— Щом искаш. Тя е твоя, така че можеш да я отвориш, когато намериш за добре.

— Значи мога да си играя с тях и отвън?

— Разбира се. Нали затова съм ги взела…

— Но първо — намеси се Майлз, — трябва да влезеш вътре и да се запознаеш с всички. А ако решиш да излезеш навън, не искам да се изцапаш преди обяда.

— Добре — съгласи се Джона начаса и от израза на лицето му личеше, че искрено вярва във възможността да остане чист. Майлз обаче не си правеше никакви илюзии. Седемгодишно момче, което е играло навън? Не съществуваше никаква възможност, но да се надяваме, че няма да се направи съвсем на прасе.

— Добре тогава — каза Сара. — Да вървим! Само едно предупреждение, все пак…

— Да не е нещо за майка ти?

Тя се усмихна.

— Как се сети?

— Не се притеснявай! Ще се покажа от най-добрата си страна и Джона също, нали?

Момчето кимна, без да вдигне поглед.

Сара хвана Майлз за ръка и приближи устни към ухото му.

— Аз не се тревожа за вас двамата.

* * *

— Ето ви и вас! — извика високо Морийн, докато излизаше от кухнята.

Сара сръчка Майлз. Той проследи погледа й, за да установи, че Морийн нямаше нищо общо с дъщеря си. Докато Сара бе руса, сивотата на майката говори за някогашен черен цвят. Сара е висока и слаба, докато Морийн имаше вид на матрона. И докато Сара сякаш се плъзгаше по повърхността, когато вървеше, майка й по-скоро подскачаше. Беше си сложила бяла престилка върху синята рокля и докато приближаваше, разтваряше широко ръце, сякаш срещаше отдавна невиждани най-близки приятели.

— Толкова съм слушала и за двама ви.

Морийн прегърна Майлз, след това и Джона, преди още дъщеря й да има възможност да ги представи.

— Толкова се радвам, че успяхте да дойдете! Къщата е пълна с хора, както ще видите и сами, но вие двамата сте почетните гости!

— Какво значи това? — попита Джона.

— Че всички очакват с нетърпение да те видят.

— Това ли значи?

— Да, сър.

— Че те дори не ме познават — каза невинно Джона, докато оглеждаше стаята, пълна със загледани в него непознати. Майлз отпусна успокоително длан на рамото му.

— Радвам се да се запознаем, Морийн и благодаря за поканата!

— О, удоволствието е мое! — тя се изкикоти. — Много се радваме, че успяхте да дойдете. Сигурна съм, че Сара също се радва.

— Мамо…

— Е, радваш се. Няма причина да отричаш — тя отново насочи вниманието си към Майлз и Джона, като през следващите минути не спря да бъбри и да хихика. След като най-после приключи с това, започна да ги запознава с дядото и бабата, както и с останалите роднини — общо десетина. Майлз стискаше ръце, Джона следваше примера му, а Сара изтръпваше от начина, по който се извършваше представянето.

„Това е приятелят на Сара“, казваше майката, но тонът й — смесица от гордост и майчино одобрение — не оставяше никакво съмнение относно онова, което всъщност имаше предвид. Когато всичко свърши, Морийн изглеждаше напълно изтощена от представлението. Отново се обърна към Майлз:

— Какво да ви дам за пиене?

— Бира, ако е възможно.

— Бирата пристига веднага. Ами за теб, Джона? Има безалкохолна бира и севън-ъп.

— Бира.

— Ще дойда с теб, мамо — каза Сара, като хвана майка си за ръка. — Май и аз трябва да пийна нещо.

По пътя към кухнята майка й грееше.

— О, Сара… Така се радвам за теб!

— Благодаря!

— Изглежда превъзходно. Такава хубава усмивка. Има вид на човек, на когото можеш да се довериш.

— Знам.

— И момченцето му е сладуран.

— Да, мамо.

* * *

— Къде е татко? — попита Сара майка си след малко. Тя вече се бе успокоила достатъчно, за да се върне към приготвянето на обяда.

— Преди малко ги пратих с Брайън до супера за още франзелки и вино — отговори Морийн. — Не бях сигурна, че има достатъчно.

— Значи, Брайън е най-после тук?

Сара отвори фурната и провери пуйката. Ароматът й изпълни кухнята.

— Беше уморен. Добра се дотук след полунощ. Имал изпит в сряда следобед и не могъл да тръгне по-рано.

В този момент задната врата се отвори и вътре влязоха Лери и Брайън с книжни пликове в ръце, които оставиха в ъгъла. Брайън, по-слаб и някак по-зрял от август, когато замина, видя сестра си и я прегърна.

— Е, как върви училището? Не съм говорила с теб цяла вечност.

— Върви. Как си с работата?

— Добре. Харесва ми — погледна над рамото на Брайън. — Здрасти, татко!

— Здрасти, сладката ми — отвърна Лери, — тук ухае фантастично.

Докато подреждаха покупките, те си приказваха и накрая Сара им съобщи, че оттатък има някой, с когото иска да ги запознае.

— Да, мами спомена, че излизаш с някого — обади се Лери и размърда съзаклятнически вежди. — Много се радвам. Свястно момче ли е?

— Така ми се струва.

— Сериозна ли е цялата работа?

Сара нямаше как да не забележи, че майка й спря да бели картофи, в очакване на отговора.

— Още не знам. Искате ли да го видите?

Брайън сви рамене.

— Да, разбира се.

Тя докосна ръката му.

— Не се притеснявай, ще ти хареса! — Брайън кимна. — Идваш ли, татко?

— След минутка. Майка ви иска да й намеря още чаши. Те са в една кутия някъде в килера.

Сара и Брайън излязоха от кухнята и отидоха в гостната, но Майлз и Джона не се виждаха. Баба й каза, че Майлз излязъл навън за малко, но когато и тя застана на вратата, от него пак нямаше следа.

— Трябва да са отишли отзад…

Когато заобиколиха ъгъла на къщата, най-после ги видя. Джона бе намерил купчина пръст и буташе количките по въображаеми планински пътища.

— И с какво се занимава тоя човек? Да не е учител?

— Не е, но в тази връзка се запознахме. Баща е на един от учениците ми. Всъщност, помощник-шериф е. Ей, Майлз! — вика тя. — Джона! — когато двамата се обърнаха, тя кимна с глава към брат си. — Искам да ви запозная с един човек.

Когато Джона стана от земята, около коленете му ясно личаха два кафяви кръга. Двамата с баща му тръгнаха насреща.

— Това е брат ми, Брайън. Брайън, това са Майлз и синът му, Джона.

Майлз протегна ръка.

— Много ми е приятно да се запознаем, аз съм Майлз Райън.

Брайън отговори вдървено на ръкостискането.

— И аз се радвам да ви видя!

— Чух, че сте в колеж.

Брайън кимна.

— Да, сър.

Сара се засмя.

— Няма нужда от подобни официалности. Той е само няколко години по-голям от мен.

Брайън се усмихна вяло, но не каза нищо, а Джона го погледна с интерес. Брайън отстъпи малко назад, сякаш не беше сигурен как трябва да се обърне към едно малко момче.

— Здрасти — обади се Джона.

— Здрасти — отвърна Брайън.

— Ти си братът на мис Ендрюз, нали?

Брайън кимна.

— Тя ми е учителка.

— Знам, тя ми каза.

— О… — Джона изведнъж загуби интерес и започна да върти в ръце количките. Дълго време всички мълчаха.

* * *

— Не се крия от семейството Ви — каза Майлз след малко, — ами Джона поиска да изляза с него, за да намерим подходящо място за игра. Казах му, че тук вероятно става… Надявам се да не съм сбъркал.

— Тук е добре — каза Сара. — Стига да му е забавно.

Лери се подаде иззад ъгъла, за да помоли Брайън да потърси в гаража кутия с чинии, която не можел да открие никъде. Брайън се запъти натам и изчезна от погледите им.

Лери беше също мълчалив, макар и по различен от Брайън начин. Той сякаш разглеждаше Майлз с изучаващ поглед, като се надяваше изразът на лицето му да каже повече от думите, които гостът произнасяше в хода на общия разговор. Това усещане обаче се стопи светкавично, когато двамата намериха обща тема — предстоящия мач между „Даласки каубои“ и „Делфините на Маями“. След броени минути те си говореха като стари познати. Най-накрая Лери се оттегли в къщата, като остави Сара насаме с Майлз и Джона. Последният се върна при купчината пръст.

— Баща ти е голям образ. При първите думи имах особеното усещане, че се опитва да разгадае дали вече сме спали заедно.

Сара се засмя.

— Сигурно го е правел. Аз съм неговото бебче, нали разбираш?

— От колко време е женен за майка ти?

— Почти тридесет и пет години.

— Това е много време.

— Понякога си мисля, че трябва да го канонизират за светец.

— Е де, не бъди толкова сурова към майка си. Аз я харесах.

— Мисля, че чувствата ви бяха взаимни. За миг се уплаших, че може да поиска да те осинови.

— Както сама казваш, тя просто иска да си щастлива.

— Кажи го на нея и мисля, че никога няма да те пусне да излезеш от тая къща. Просто изпитва нужда да се грижи за някого, а Брайън замина в колежа. Впрочем… не приемай неговата стеснителност като нещо лично. Той наистина се притеснява много пред непознати хора. След като те опознае, ще излезе от черупката си.

Майлз поклати глава, за да я освободи от тревогите по този повод.

— Нищо му няма на момчето. Освен това, в известен смисъл ми напомня за мен самия на неговите години. Ако щеш ми вярвай, но понякога и аз не знам какво да приказвам.

Очите на Сара се разшириха.

— Сериозно? Аз пък си мислех, че си най-големият оратор, когото изобщо съм виждала. Ти направо ме срази.

— Сериозно ли мислиш, че сарказмът е най-подходящ тон за разговори в ден като днешния? Ден, в който трябва да сме със семействата си и да благодарим за Божията благодат?

— Разбира се.

Той я обгърна с ръце.

— Добре, ще кажа в своя защита, че каквото и да съм направил, свърши работа, нали?

— Предполагам — отговори тя с въздишка.

— Предполагаш?

— Какво искаш? Медал?

— Като начало. Някакъв трофей също би свършил работа.

Тя се усмихна.

— Какво мислиш, че държиш точно в тоя момент?

* * *

Останалата част от следобеда премина без произшествия. След приключване на обяда, част от роднините отидоха да гледат мача, а други — в кухнята, за да помагат за измиване на купищата чинии. Цареше ленива атмосфера и дори Джона, след като се натъпка с два десерта, реши, че нещата са поносими. Лери и Майлз си говореха за Ню Бърн, като Лери изпитваше госта по проблемите на местната история. Сара се разкъсваше между кухнята, където майка й повтаряше и преповтаряше впечатлението си, че Майлз изглежда превъзходен млад мъж и хола, за да не се чувстват двамата й специални гости изоставени.

Брайън мълчаливо миеше и бършеше в кухнята порцелановите съдове от обяда.

Половин час преди да си тръгне към къщи, за да се преоблече за работа, Майлз отиде на разходка с Джона и Сара, точно както бе предвидил. Тръгнаха по следващата пресечка и навлязоха в гористия район, с който завършваше кварталът. Джона хвана Сара за ръка и я поведе между дърветата, като се смееше непрекъснато и докато ги гледаше как си пробиват път между клоните, Майлз постепенно осъзна накъде водеше всичко това. Той обичаше Сара и остана трогнат, че тя реши да сподели семейството си с него. Хареса му усещането за близост, празничната атмосфера, непринудените обноски на роднините й. Уверен бе, че не иска това да остане единичен случай.

Именно в тоя момент, за пръв път му хрумна да поиска ръката на Сара и след като идеята се оформи в главата му, вече бе невъзможно да се освободи от нея.

Сара и Джона хвърляха камъчета в малко поточе. Той го прескочи. Тя — след него.

— Идвай! — извика Сара. — Ние сме изследователи.

— Хайде, татко, побързай!

— Идвам. Не ме чакайте! Ще ви настигна!

Не бързаше да го направи. Потъваше още по-дълбоко в мисли, а те се носеха все по-нататък и по-нататък, за да потънат зад гъстата гора. Майлз пъхна ръце в джобовете.

Брак.

Все още беше рано, разбира се, и той нямаше никакво намерение да падне още тук на колене, за да постави ребром въпроса. В същото време прекрасно знаеше, че този момент ще настъпи. Тя му подхождаше, по този въпрос нямаше съмнение. И с Джона се държеше прекрасно. Той също изглежда я обичаше и това бе много важно, защото ако не бе така, той изобщо не би и помислил за каквото и да било бъдеще със Сара.

И ето че вътре щракна някакво зъбче, ключе влезе точно в ключалката. Макар че не си даваше ясна сметка за това, думичката „ако“ се замести от „кога“.

Като взе това решение, той се отпусна вътрешно. Не виждаше Сара или Джона, когато прекосяваше поточето, но гледаше посоката, в която ги видя да изчезват. След минутка ги забеляза и докато скъсяваше разстоянието до тях, разбра, че от години не е бил така щастлив.

* * *

От Деня на благодарността до средата на декември, Майлз и Сара станаха още по-близки. Като любовници и като приятели. Връзката им цъфтеше и ставаше все по-дълбока и трайна.

Майлз започна да подхвърля намеци за възможността за съвместно бъдеще. Сара не оставаше глуха за смисъла на думите му и сама добавяше по нещичко. Дребни неща: както лежаха в спалнята, той подмяташе, че стените може би трябва да се пребоядисат, а тя добавяше, че може би светложълтото би отивало много. След това двамата избираха цвета. Или Майлз казваше, че на градината й липсва колорит, за да може тя да допълни, че ако тя живееше тук, щеше да засади камелии. Същия уикенд Майлз засади пет храста по протежение на фасадата.

Жълтата папка лежеше в килера и за пръв път от много години, настоящето изглеждаше за Майлз по-живо от миналото. Само че нито Майлз, нито Сара знаеха, че макар да бяха готови да оставят миналото зад гърба си, скоро събитията щяха да направят това невъзможно.

Глава 16

Имах поредна безсънна нощ и колкото и да ми се ще да си легна отново, съзнавам, че няма да мога. Не и преди да ви кажа как се случи.

Злополуката не стана, както вие си я представяте или както си я представя Майлз. Аз не бях пил, както си въобразява той. Нито пък бях под влияние на наркотик. Съзнанието ми беше абсолютно ясно.

Това, което стана с Миси в оная нощ, бе чиста злополука.

Хиляди пъти съм превъртал лентата на случилото се в съзнанието си. През годините, които минаха оттогава, съм имал чувство déjà vu[1] в най-неочаквани моменти — когато пренасях кашони до камиона за едно местене например — и това чувство винаги ме кара да спра на място, независимо с какво се занимавам в момента и да се върна назад във времето към деня, в който Миси Райън умря.

Този ден бях работил от ранни зори. Стоварвах кашони върху палети в един местен склад, на другия ден трябваше да ставам в шест. Но ето че точно преди края на работното време, пристигна доставка пластмасови тръби — работодателят ми от този ден снабдяваше по-голямата част от магазините в областта — и собственикът попита дали бих останал за някой и друг час допълнително. Нямах нищо против — това означаваше извънреден труд, сто и петдесет процента заплащане, чудесен начин да се изкара някой и друг така необходим долар. Онова, за което не си бях дал сметка бе, че прицепът беше огромен и ще капна, ако го разтоваря сам.

Трябваше да сме четирима, но един бе съобщил, че е болен, друг не можеше да остане, защото синът му имал бейзболен мач, който той не можел да пропусне. Оставахме двама, което също нямаше да е зле, но само няколко минути, след като влезе прицепът, оня си изкълчи коляното и ето че останах сам.

Беше и горещо. Температурата отвън бе над тридесет градуса, а вътре — още по-висока, близо четиридесет. Страхотно влажно. Вече бях навъртял осем часа. Оставаха още три. През целия ден пристигаха камиони и понеже не бях от постоянните работници, даваха ми най-тежките задачи. Другите трима се сменяха на мотокара, така че имаха възможност да си отдъхнат, но не и аз. Моята задача бе да мъкна кашоните от вътрешността на камиона и да ги подреждам върху палети в края, за да може мотокарът да ги поеме. След като останах единствен работник, трябваше всичко да правя сам. Когато свърших, бях като пребито псе. Едва движех крайниците си, имах болки в гърба и понеже не бях обядвал — гонеше ме кучешки глад.

Ето защо, вместо да си ида право вкъщи, аз реших да се отбия в „Барбекюто на Рет“. Няма нищо по-добро от едно барбекю в края на такъв усилен ден и когато с мъка се наврях в колата, крепеше ме само мисълта, че след няколко минути ще мога да се отпусна.

Тогавашната ми кола бе истинска таратайка, гнила и ударена на сто места, „Понтиак Бонвил“ с петнадесетгодишен стаж по пътищата. Купил го бях за триста долара предното лято. Макар да приличаше на галош, той си вървеше много добре и никога не бях имал проблеми с него. Двигателят палеше като барут, а спирачките си ги поправих лично, още щом го купих. Какво друго ми трябваше?

И така, аз се качих в колата си точно когато слънцето се спускаше зад хоризонта. По това време на деня то прави странни неща по пътя си на запад. Небето променя цвят всяка минута, сенки като огромни призрачни пръсти се просват неочаквано върху пътя и понеже отгоре няма пукнато облаче, в някои моменти ярки хоризонтални лъчи се забиват в предното стъкло и човек трябва да присвие очи, за да види къде отива.

Точно пред мен някакъв друг шофьор има проблеми, изглежда още по-големи от моите. Който и да бе той, ту засилваше, ту намаляваше, скачаше върху спирачката всеки път, когато слънцето му изиграеше описания номер и на няколко пъти пресече бялата линия и мина в насрещното платно. Аз го следвах послушно, натисках собствените си спирачки, но накрая ми писна и реших да оставя известно разстояние между двама ни. Твърде тясно бе, за да го задмина, затова намалих, с надеждата оня да отиде напред.

Обаче, който и да бе тоя тип, той направи точно обратното. Също намали и когато разстоянието между нас се скъси отново, видях стоповете му да мигат като коледна елха, а после светнаха и си останаха така. Натиснах спирачката, гумите ми изскърцаха, колата се затресе и спря. Едва ли имаше повече от двадесет-тридесет сантиметра между моята кола и другата.

И в този момент се намеси съдбата. Ако го бях блъснал, щях да остана известно време там, а Миси Райън щеше да си се прибере у дома. Но понеже го изпуснах и понеже оня пред мен ми дойде до гуша, завих надясно по Камелия роуд на следващото кръстовище, макар че това удължаваше пътя ми с няколко минути. Минути, които бих искал да ми се върнат назад. Пътят там върви през по-стара част на града, където дъбовете са масивни и гъстолисти, а слънцето се бе спуснало достатъчно ниско, за да изчезнат ония отвратителни блясъци. Още няколко минути и включих фаровете.

Пътят се виеше на ляво и дясно и скоро къщите започнаха да стават по-големи. Дворовете се разширяваха, хората ставаха по-малко на брой. Още няколко минути и пак завих, този път по Мадам Моорс лейн. Познавам пътя добре и се радвам на мисълта, че само след няколко мили ще бъда при Рет.

Помня, че включих радиото и започнах да търся станция, но очите си не съм отделял от пътя нито за миг. После го изключих. Цялото ми внимание, заклевам се, бе съсредоточено върху колата и пътя.

Той е тесен и криволичещ, но както ви казах, аз го знам наизуст. Кракът ми натисна автоматично спирачката, когато навлязох в един завой. Точно тогава я видях и съм напълно сигурен, че намалих още. Все пак, не мога да бъда съвсем сигурен, защото всичко, което стана по-нататък се разви с такава скорост, че не мога да се закълна за нищо.

Идвах зад нея. Разстоянието помежду ни намаля. Тя бе отстрани на пътя, върху затревения банкет. Спомням си, че носеше бяла блуза и сини шорти и не тичаше особено бързо, а някак отпуснато.

В този район всяка къща има двор поне половин акър, а навън не се виждат никакви хора. Тя знаеше, че съм зад нея — видях я как хвърли бърз поглед настрани, достатъчен, за да ме забележи с крайчеца на окото. Излезе още малко навън от пътя. И двете ми ръце бяха върху волана. Внимавах за всичко, за което трябваше да внимавам и мисля, че бях предпазлив. Тя също.

Никой от двама ни обаче не видя кучето.

Сякаш я бе дебнало, то изскочи от някаква дупка в оградата, когато тя бе на не повече от пет метра от колата. Голямо черно куче и макар че бях вътре в колата, аз чух злобното му ръмжене, когато се хвърли право върху нея. Явно я свари неподготвена, защото тя внезапно се дръпна от кучето и излезе на пътя.

Колата ми, всичките й хиляда и петстотин килограма, се стовариха отгоре й.

[1] Усещане за нещо познато, вече преживяно. — Б.пр. ↑

Глава 17

Симс Едисън, четиридесетгодишен, приличаше малко на плъх: остър нос, полегато чело и чене, което е спряло да расте преди останалите части на тялото. Косата си вчесваше право назад с помощта на едрозъб гребен, с който не се разделяше никога.

Освен това, Симс беше алкохолик.

Обаче не от оня тип, които се натряскват само вечер. Симс беше от вида алкохолици, чиито ръце сутрин треперят, докато не си глътне първата порция за деня, което обикновено ставаше, преди останалите хора да са тръгнали на работа. Макар да си падаше по бърбъна, той рядко имаше пари за нещо повече от най-евтиното вино, което консумираше на галони[1]. Откъде се снабдяваше с пари и за него, надали би желал да съобщи, но пък от друга страна, пари даваше само за вино и за наема си.

Ако у Симс имаше изобщо нещо забележително, това бе способността му да става невидим за околните, в резултат на което бе в състояние да научава за хората най-разнообразни неща. Когато пиеше, не ставаше нито буен, нито неприятен, а изражението му си беше обичайното — полуотворени очи, виснала устна — тоест, приличаше на много по-пиян, отколкото беше обикновено. Поради това обстоятелство, в негово присъствие, хората приказваха, все едно че го няма.

Неща, които би следвало да държат само за собствено сведение.

Симс печелеше жалките си стотинки, като пееше на полицията.

Но не за всичко, а само в случай, че може хем да си получи парите, хем да остане чиста вода ненапита. Само ако полицията можеше да запази неговата мъничка тайна само когато нямаше да се наложи да свидетелства.

Той знаеше, че престъпниците са злопаметни и не бе дотам глупав, та да си въобрази, че като научат кой ги е изпял, просто ще си легнат на другата кълка и ще го забравят.

Симс беше ходил в затвора: един път за дребна кражба и два пъти за притежаване на марихуана. Третото посещение зад решетките обаче го промени. По онова време алкохолизмът му беше в пълен разцвет и първата седмица се превърна за него в страхотен кошмар, поради алкохолна недостатъчност на организма му. Трепереше, повръщаше, а затвореше ли очи, виждаше чудовища. За малко да умре, макар и не от липса на алкохол. След като му търпя писъците и стенанията няколко дни, съкилийникът му го преби до безсъзнание, за да може да подремне. Симс изкара три седмици в затворническия лазарет, след което комисията по предсрочно освобождаване го пусна условно, трогната от печалната му съдба в затвора. Вместо да си изкара годината докрай, те го зачислиха към един офицер по контрола над условно освободените. Предупредиха го, обаче, че ако пие или се дрогира, ще си го приберат отново.

Мисълта за ада, предизвикан от липсата на алкохол, както и за пердаха от колегата, създадоха у Симс смъртен страх пред възможността да се върне в затвора.

Да гледа трезвен живота лице в лице — това беше вън от възможностите на Симс. Първоначално внимаваше да пие само у дома. Постепенно това посегателство срещу личната му свобода започна да му дотяга. Започна да си пийва с едно-две приятелчета по чашка, като внимаваше да не се набива на очи. С течение на времето, започна да гледа на късмета си като на някаква даденост. Започна да пие, по пътя към мястото на другарската среща, от пъхнато в традиционния кафяв плик шише. Много скоро започна да се напива, където му падне и дори да е имало някакво срамежливо сигналче в съзнанието му, което да го предупреждава да внимава, той се бе опиянчил дотолкова, че не го чуваше.

И все пак, може би щеше да му се размине, ако не бе заел една нощ колата на майка си. Той нямаше книжка, но въпреки това отиде да се види с приятели в една мърлява кръчма, край черен път извън чертите на града. Там си пийна с приятелчетата и някъде след полунощ се помъкна към колата. Съумя някак да се измъкне от паркинга, без да удари друга кола и криво-ляво взе вярната посока към къщи. След няколко мили забеляза мигаща червена светлина зад себе си.

От патрулната кола излезе Майлз Райън.

* * *

— Ти ли си, Симс? — извика Майлз и бавно приближи. Както повечето шерифи, той бе на малко име със Симс. Все пак, зашари с фенерчето във вътрешността на колата, за всеки случай.

— Здрасти, шериф — думите се търкаляха неясни от устата му.

— Да не си пил? — попита Майлз.

— Не… не. Ни капка — очите на Симс гледаха разфокусирано. — Побъбрихме си с неколцина приятели.

— Сигурен ли си? Нито дори бира?

— Не, сър.

— Може би чаша вино с вечерята?

— Не, сър. Не съм такъв човек.

— Колата ти лъкатуши по целия път.

— Просто съм малко уморен — и за да подчертае казаното, вдигна длан към устата си и се прозя. Майлз долови вонята на алкохол.

— Айде, стига сега… нито поне едно малко? За цялата вечер?

— Не, сър.

— Покажи си книжката и регистрационния талон.

— Ами… такова… книжката не е у мен. Трябва да е останала у дома.

Майлз направи крачка назад и задържа лъча на фенерчето, насочен към Симс.

— Излез от колата!

Симс бе изненадан, че Майлз не му вярва.

— Защо?

— Просто излез, ако обичаш!

— Няма да ме арестуваш, нали?

— Хайде, не усложнявай нещата допълнително!

Симс обмисляше какво да стори, макар дори за него да бе ясно, че е по-пиян от обикновено. Вместо да излезе, той се втренчи в предното стъкло. Майлз отвори вратата.

— Хайде!

Макар че му протегна ръка, Симс поклати глава, сякаш искаше да каже, че нищо му няма, че може да се справи и сам.

Излизането обаче се оказа по-сложно, отколкото си мислеше. Вместо да се изправи лице в лице с Майлз Райън и да моли за милост, Симс се оказа на земята, където загуби съзнание начаса.

* * *

Симс се събуди на другата сутрин разтреперан и напълно дезориентиран. Даваше си сметка само, че се намира зад решетка и това обстоятелство изпълни цялото му същество с парализиращ страх. Малко по малко, отделни фрагменти от предната вечер започнаха да се събират в главата му. Спомни си как отива в бара и пие с приятели… после ставаше малко неясно, но ето че си спомни червена светлина. Порови в най-тъмните глъбини на паметта си и изрови спомена, че бе доведен тук от Майлз Райън.

Симс обаче беше зает от мисли, далеч превъзхождащи случилото се предната вечер и те бяха съсредоточени върху възможностите да избегне връщането си в затвора. Самата мисъл за него покриваше цялото му чело и горната устна с едри капки пот.

Не можеше да се върне. В никакъв случай. Там щеше да загине. Беше му известно с абсолютна сигурност.

Но ето че беше на път за там. Страхът избистри разсъдъка му и през следващите няколко минути мислеше за нещата, пред които просто не можеше да се изправи отново.

Затвор.

Побои.

Кошмари.

Тремор и повръщане.

Смърт.

Стана олюлян от леглото и се подпря на стената. Домъкна се до решетката и погледна в коридора. Три от другите килии бяха заети, но никой не знаеше дали помощник-шерифът Райън беше наоколо. Когато попита, двама му казаха, че не знаят, а третият мълчеше.

Това ще е твоят живот за следващите две години.

Не беше толкова наивен, че да се надява на милост от шерифите, нито пък си правеше някакви илюзии за възможностите на обществения защитник в съда. Условията на освобождаването му бяха пределно ясни — всяко нарушение водеше до автоматично връщане зад решетките, а предишните му прегрешения, както и обстоятелството, че беше заловен пиян зад волана, правеха измъкването невъзможно. Никакъв шанс. Молбите за милост нямаше да свършат работа, да иска прошка беше все едно да плюе срещу вятъра. Ще гние заключен в затворническата килия, докато дойде ред на делото му, а след като го осъдят, ще запратят ключа на майната си.

Бършеше потта от челото си и знаеше, че непременно трябва да направи нещо. Нещо, което да отклони от него неотвратимата съдба.

Мозъкът му заработи по-бързо, осакатен и деформиран, но по-бърз. Единствената му надежда, едничкото нещо, което можеше да му помогне, беше да върне по някакъв начин часовника и да заличи ареста от предната вечер.

Разполагаш с информация, прошепна тихо гласче.

* * *

Майлз едва излезе изпод душа и чу звъна на телефона. Вече бе нахранил Джона, изпратил го бе на училище, но вместо да се размотава в къщата, бе решил да открадне още малко сън. Макар и не кой знае колко, все пак успя да подремне. Щеше да работи от обяд до осем, след което го чакаше приятна, безгрижна вечер. Джона щеше да ходи на кино с Марк и Сара бе обещала да намине, за да прекарат времето заедно.

Този телефонен звън щеше да промени всичко.

Майлз грабна една кърпа и я уви около кръста си. Вдигна слушалката, миг преди да се включи секретарят. Чарли. След кратка размяна на любезности, той мина на въпроса.

— Няма да е зле да дойдеш веднага! — каза той.

— Защо? Какво има?

— Нали ти докара снощи Симс Едисън?

— Да, аз.

— Не виждам доклада.

— А… това ли било. Получи се второ повикване и трябваше бързо да изчезвам. И без това щях да дойда да го напиша. Някакъв проблем ли има?

— Още не мога да разбера. Кога можеш да дойдеш?

Майлз не разбра нищо от цялата работа, нито пък защо тонът на Чарли беше такъв.

— Тъкмо излизам от душа. Половин час, може би.

— Дойдеш ли, право при мен! Чакам те!

— Не можеш ли поне да ми кажеш защо е тая припряност?

Последва дълга пауза.

— Просто ела колкото можеш по-бързо! Тук ще приказваме!

* * *

— Е, казвай сега! — подкани Майлз. Щом се появи, Чарли го придърпа в кабинета си и затвори вратата.

— Разкажи ми за снощи!

— За Симс Едисън ли?

— Почни отначало!

— Ами… минаваше полунощ и аз бях паркирал недалеч от Бекърс… знаеш го, бара край Вансбъро.

Чарли кимна и кръстоса ръце.

— Просто чаках. Беше мирно и тихо и знаех, че скоро затварят. Малко след два видях някой да тръгва. Последвах го наслука и слава Богу. Колата шареше из целия път и аз го спрях за алкохолна проверка. Тогава разбрах, че е Симс Едисън. Щом приближих прозореца, усетих миризма на алкохол. Когато му наредих да излезе от колата, той падна. Загуби съзнание, така че го натоварих отзад и го докарах тук. Свести се достатъчно, за да не се налага да го нося до килията, а само го крепях. Щях да пиша доклад, но ме повикаха отново и излязох веднага. Върнах се чак след края на смяната и след като днес пак съм на работа, реших да дойда по-рано, за да напиша доклада.

Чарли не каза нищо, но не отделяше поглед от Майлз.

— Нещо друго?

— Не. Да не би да твърди, че е удрян или нещо такова? С пръст не съм го докосвал. Той падна. Беше мъртво пиян, Чарли. Кьоркютук…

— Не става дума за това.

— Ами за какво тогава?

— Първо да уточним едно нещо — каза ли ти той снощи каквото и да е?

Майлз се замисли.

— Нищо съществено. Той ме познава и ме заговори по име — млъкна и се помъчи да си спомни още нещо.

— Държа ли се странно?

— Не съм го виждал такъв… просто превъртял, разбираш ли?

— Ъ-хъ — измрънка Чарли и отново потъна в размисъл.

— Слушай, Чарли, кажи ми какво става!

Чарли въздъхна.

— Казва, че искал да говори с теб. Майлз зачака продължението мълчаливо.

— Само с теб. Имал информация.

Майлз познаваше добре биографията на Симс.

— Е?

— Не желае да говори с мен. Но казва, че е въпрос на живот и смърт.

* * *

Майлз наблюдаваше Симс през решетката и си мислеше, че изглежда като на прага на смъртта. Както при всички хронични алкохолици, кожата му беше болнаво жълта. Ръцете му трепереха, а от челото струеше пот. Седнал на кушетката, той несъзнателно дереше с нокти ръцете си часове наред и сега те бяха цели в кървави ивици, сякаш някое дете го бе рисувало с червило.

Майлз седна на един стол и подпря лакти на коленете си.

— Искал си да говориш с мен?

При звука на гласа му, Симс се обърна. Не беше усетил идването на Майлз. Трябваше му време да го фокусира. Той обърса горната си устна и кимна.

— Помощник.

Майлз се надвеси напред.

— Какво имаш да ми казваш, Симс? Доста си нервирал шефа ми горе. Казал си му, че имаш някаква информация за мен.

— Защо ме вкара тук снощи? — попита Симс. — Никому нищо не бях сторил.

— Беше пиян, Симс. И караше. Това е престъпление.

— Защо тогава още не си ме обвинил?

Майлз обмисляше отговора си и се мъчеше да разбере какво цели Симс с цялата работа.

— Нямах време — честно отговори той. — Но според щатския закон, без значение е дали съм го сторил снощи или не. И ако само затова си ме повикал, извинявай, но имам друга работа.

Майлз стана от стола и направи крачка по коридора.

— Чакай! — обади се Симс.

Майлз спря и се обърна.

— Да?

— Имам да ти кажа нещо важно.

— Казал си на Чарли, че е въпрос на живот и смърт.

Симс отново избърса устната си.

— Не мога да се върна в затвора. Ако повдигнеш обвинение, точно там отивам. Аз съм освободен условно.

— Така стават тия работи. Нарушаваш закона, отиваш в затвора. Не си ли го чувал?

— Не мога да се върна там — повтори Симс.

— Трябваше да мислиш за това снощи.

Майлз пак се обърна и Симс се надигна от кушетката паникьосано.

— Не го прави!

Майлз се поколеба.

— Съжалявам, Симс! Не мога да ти помогна.

— Можеш да ме пуснеш. Не съм причинил зло никому. А върна ли се в затвора, умирам със сигурност. Толкова сигурно, колкото, че небето е синьо.

— Не мога да те пусна!

— Разбира се, че можеш. Можеш да кажеш, че си сбъркал, че съм заспал на волана и затова съм кривил по пътя…

Майлз изпита известно съчувствие към човека, но дългът му беше повече от ясен.

— Съжалявам — каза той и пое по коридора. Симс приближи плътно решетката и се хвана за нея.

— Разполагам с информация.

— Ще ми кажеш после, когато те викна за протокола.

— Чакай!

Нещо в гласа му накара Майлз да спре отново.

— Да?

Симс се прокашля. Другите трима бяха извикани горе, но той все пак се огледа, да не би да е пропуснал някого. Повика Майлз с пръст, но той остана на мястото си и скръсти ръце на гърдите си.

— Ако информацията е важна, ще се откажеш ли от обвинението?

Майлз сдържа усмивката си. Ама че разговор.

— Знаеш, че не зависи от мен. Ще трябва да говоря с районния прокурор.

— Не. Не става. Знаеш как работя. Аз не свидетелствам и оставам анонимен.

Майлз не каза нищо.

Симс се огледа за пореден път.

— Няма доказателство за онова, което ще ти кажа, но е истина и то ще те заинтересува — понижи глас, сякаш ще споделя тайна. — Знам кой го направи оная нощ! Знам!

Тонът му, както и очевидният намек, накараха кожата на Майлз да настръхне.

— За какво говориш?

Симс отново избърса устната си, сигурен, че вече е привлякъл вниманието на Майлз.

— Не мога да ти кажа повече, освен ако ме пуснеш.

Майлз приближи клетката напълно объркан. Вторачи се в Симс, докато оня отстъпваше навътре.

— Да ми кажеш какво?

— Най-напред искам сделка. Трябва да ми обещаеш освобождаване. Просто казваш, че понеже не съм минал през теста за алкохол, не разполагаш с доказателство, че съм пил.

— Не мога да направя това.

— Няма ли сделка, няма информация! Казах ти вече — не мога да се върна в затвора.

Двамата се гледаха, без да отклоняват поглед един от друг.

— Много добре знаеш за какво говоря, нали? Не те ли интересува кой го извърши?

Сърцето на Майлз заби яростно. Той сви юмруци, а мозъкът му заработи трескаво.

— Ако ме пуснеш, ще ти кажа! — добави Симс.

Майлз отвори уста и отново я затвори, а отгоре му като вода от препълнен умивалник, се изливаше споменът. Беше невероятно и нелепо. И все пак… ами ако Симс казва истината?

Ако наистина знае кой уби Миси?

— Ще трябва да свидетелстваш — каза той, без да може да измисли нищо друго.

Симс вдигна ръце.

— В никакъв случай! Нищо не съм видял, но чух едни хора. И ако те научат, че съм се разприказвал, пиши ме умрял. Това е само между двама ни — теб и мен. Но… — Симс вдигна рамене и присви очи, като имитира точно Майлз. — Ти не се интересуваш от друго, нали? Искаш да научиш кой го извърши и аз мога да ти кажа. И нека гръм да ме удари, ако не кажа истината!

Майлз сграбчи прътите на решетката, а кокалчетата на пръстите му побеляха.

— Казвай! — изкрещя той.

— Извади ме оттук — отвърна Симс, запазил някак хладнокръвие, въпреки избухването на Майлз — и ще го направя!

Майлз го гледа втренчено дълго време.

* * *

— Бях при Ребъл, знаеш го, нали? — започна най-накрая Симс, след като Майлз прие искането му. Симс не чакаше отговор. Прокара опакото на дланта си по мазните коси и продължи: — Това стана отдавна, не помня точно кога. Бях пийнал малко, нали разбираш. Зад мен в сепарето видях Ърл Гетлън, знаеш го, нали?

Майлз кимна. Друг от добрите познати на участъка. Висок и слаб, татуиран по двете ръце — сцена на линчуване и череп с втъкнат в него нож. Беше задържан за побой, взлом и търговия с крадени вещи. Подозираха го и в търговия с наркотици. Преди година и половина го спипаха с крадена кола и замина за Държавния затвор Хейли. Оставаха му още четири години.

— Беше като отнесен, играеше си с чашата, сякаш очакваше някого. И тогава ги видях. Братята Тимсън. Останаха само миг на вратата, докато го видят. Те не са хора, близо до които искам да се намирам, затова не привлякох вниманието им. Седнаха срещу Ърл. Говореха много тихо, почти шепнеха, но от моето място чувах всяка дума.

Майлз се вдърви от тия думи. Устата му пресъхна, сякаш бе стоял часове наред под слънцето.

— Заплашваха за нещо Ърл, но той твърдеше, че още го нямал. В тоя момент се обади Отис — иначе говореше брат му. Каза на Ърл, че ако не даде парите до края на седмицата, много да внимава, защото никой не може да се ебава с него.

Премигна. Кръвта се бе оттеглила от лицето му.

— Каза, че ще му се случи същото като на Миси Райън, само че тоя път ще се върнат, да го прегазят още един път.

[1] Английска мярка за вместимост, равна на 4,546 литра. — Б.пр. ↑

Глава 18

Започнах да крещя, още преди колата да е спряла.

Спомням си удара, естествено — леко трепване на волана и отвратителното тупване. Но най-ясно помня собствените си писъци вътре в колата. Ушите ми щяха да се пръснат, цялото тясно пространство се изпълни с тях и не можах да спра, докато не угасих двигателя и не отворих вратата. Тогава писъкът премина в трескава молитва. „Не, не, не…“ Това беше всичко, което можах да кажа.

Едва дишащ, изтичах до предната част на колата. Не забелязах никакви повреди. Както казах, беше стар модел, направена така, че да издържа по-сериозни удари от днешните автомобили. Не видях обаче тялото. Внезапно ми хрумна, че съм я прегазил, че ще я намеря смачкана под колата и ужасяващото видение накара стомаха ми да се свие на топка. Трябва да ви кажа, че не съм от ония, които лесно се огъват — хората често говорят за самообладанието ми, но признавам, че в оня момент опрях длани на коленете и почти повърнах. Когато това чувство най-после ме отпусна, аз се наведох и надникнах под колата. Нямаше нищо.

Минавах от едната страна на другата, за да я търся. Известно време не можах да я намеря и ме обзе глупавата надежда, че може би всичко е плод на въображението ми.

Започнах да тичам наоколо по пътя, като си въобразявах, че може би само съм я блъснал странично и сега тя лежи някъде в безсъзнание. Зад колата също я нямаше и аз разбрах къде трябва да търся.

Стомахът ми отново почна да се гърчи, а аз се загледах напред — фаровете не бяха загасени. Направих няколко колебливи крачки и тогава я забелязах на пет-шест метра в канавката.

Поколебах се дали да изтичам до най-близката къща, за да извикам линейка или да отида при нея. Реших, че би било правилно да отида при нея и докато приближавах, стъпките ми ставаха все по-бавни и по-бавни, сякаш забавянето щеше да направи случилото се не така необратимо.

Веднага забелязах, че тялото лежи под неестествен ъгъл. Единият крак е някак извъртян и кръстосан над бедрото на другия, а стъпалото сочи в невъзможна посока. Едната ръка е притисната под тялото, а другата — протегната над главата. Лежи по гръб.

Очите отворени.

Спомням си, че фактът за смъртта не ме порази толкова, поне не в оня момент. Трябваше ми секунда, за да разбера, че нещо в погледа не е наред. Очите не бяха истински, приличаха на някаква карикатура, като очи на манекен от витрина. Гледах я и безусловният край, изписан в тези очи, най-после наби в съзнанието ми целия смисъл на станалото. Докато я гледах, те не мигнаха нито един път.

Тогава забелязах кръвта, изтичаща под главата.

Струва ми се, че в този момент припаднах. Не си спомням да съм вземал съзнателно решение да я приближа, но след миг се намерих до нея. Долепих ухо до гърдите й, до устните, потърсих пулса й. Търсех някаква малка искрица живот — нещо, което да ме подтикне към действие.

Нищо.

Аутопсията щеше да покаже по-късно, а вестниците да го отразят, че тя е умряла мигновено. Казвам го, за да разберете, че говоря истината. Миси Райън нямаше никакъв шанс — независимо от онова, което аз щях да направя.

Не знам колко време останах при нея, но не може да е било дълго. Спомням си как се довлякох обратно до колата и отворих багажника. Спомням си как измъкнах одеялото и покрих тялото. В оня момент си помислих, че именно това трябва да направя. Чарли предположи, че по този начин съм искал да изразя съжалението си и може би това е част от истината. Но другата част се крие в нежеланието ми да я видят така, както я видях аз. И затова я покрих, сякаш покривах собствения си грях.

Спомените ми за станалото после са неясни. Видях се в колата на път за вкъщи. Не мога да го обясня по друг начин, освен с някакво изкривяване на мисленето. Ако сега се случи същото, не бих постъпил така. Щях да изтичам до най-близката къща и да извикам полицията. Неизвестно защо, оная вечер не го направих.

Не мисля, все пак, че съм прикривал инстинктивно следите си. Поне не тогава. Като се опитвам да анализирам действията си сега, струва ми се, че съм го сторил, защото съм искал да си бъда у дома. Като привличана от светлината нощна пеперуда не съм имал избор. Безусловен рефлекс.

Когато се прибрах, също не направих, каквото трябва. Единственото нещо, което си спомням бе, че бях изтощен както никога в живота си и вместо да се обадя в полицията, паднах в леглото и заспах.

После бе утро.

Има нещо ужасно в момента, в който се събудиш и подсъзнанието ти казва, че е станало нещо чудовищно, но споменът още не е възстановен. Точно това изпитах, когато отворих очи. Не можех да си поема дъх, сякаш някой бе изцедил от дробовете ми и последния въздух, но щом си поех дъх, всичко се върна в съзнанието ми.

Пътят.

Ударът.

Очите на Миси.

Вдигнах длани към лицето си, без да мога да повярвам. Спомням си, че сърцето ми лудо заби и започнах трескаво да се моля, всичко това да е сън. Имал съм такива сънища — толкова реалистични, че ми трябва време, докато осъзная за какво става дума. Но този път сънят не си отиде. Вместо това, той ставаше все по-реален, а аз потъвах ли, потъвах в глъбините на собствения си океан от ужас.

След няколко минути четях съобщението във вестника. Видях изявлението на полицията, която се вричаше да открие извършителя, независимо колко време и сили ще й отнеме това. И тогава разбрах с ужас, че на случилото се — на тази страховита злополука — се гледа не като на такава, а като на престъпление.

Убил и избягал. Предумишлено престъпление.

Видях телефона в ъгъла. Сякаш седеше там и ме наблюдаваше.

Трябва да бягам.

В техните очи аз съм виновен, без значение какви са обстоятелствата.

Пак повтарям: станалото предната вечер не беше престъпление, независимо от вестникарските твърдения. Не съм бягал съзнателно. Съзнанието ми бе твърде помътнено, за да съм способен на това.

Не, престъплението ми не беше предната вечер.

То бе извършено тогава, в кухнята, докато гледах телефона и не се обадих.

Макар съобщението да ме разтърси из основи, аз вече разсъждавах ясно. Не търся оправдания — такива няма. Сложих страховете си от едната страна на везната, а от другата — справедливостта и страховете натежаха.

Мисълта да отида в затвора заради един нещастен случай ме влудяваше и започнах да си търся извинения. Казах си, че мога да позвъня и по-късно, но не го сторих. Казах си, че ще се обадя след няколко дни, когато нещата се поуталожат, но не го сторих. После реших да изчакам да мине погребението.

И тогава си дадох сметка, че вече беше много късно.

Глава 19

Няколко минути по-късно колата на Майлз излетя странично иззад ъгъла, той почти загуби контрол над нея, а след това педалът на газта отново потъна до пода.

Извлякъл бе Симс от клетката, помъкна го по стълбите и после през служебното помещение, без да спре пред втрещените погледи на колегите си. Чарли говореше по телефона и когато видя бялото лице на Майлз, остави слушалката, но не беше достатъчно бърз, за да го спре. Когато излезе на улицата, двамата се отдалечаваха към служебната кола на Майлз. Чарли му викна да спре, но той не му обърна внимание и след миг беше при колата.

Чарли се затича и стигна до нея в мига, когато потегляше. Удари по стъклото.

— Какво става? — попита той.

Майлз му махна да се дръпне и Чарли замръзна смаян и напълно объркан. Вместо да свали стъклото, Майлз включи сирената, настъпи газта и излетя от паркинга със свирещи гуми.

След минута Чарли поиска обяснение по радиото, но Майлз дори не си даде труда да отговори.

Разстоянието от шерифството до лагера на Тимсън се взема нормално за петнадесет минути. С виеща сирена и бясна скорост, Майлз го взе за осем — радиоповикването на Чарли го свари по средата на пътя. На магистралата вдигна сто и шестдесет километра, а когато стигна отбивката, кръвта му пулсираше в ушите. Стисналите волана пръсти изтръпнаха, макар че в това състояние той да не си даваше сметка. Целият бе обзет от гняв, пред очите му висеше пелена.

Отис Тимсън бе наранил сина му с тухла.

Отис Тимсън бе убил жена му.

Отис Тимсън почти щеше да се измъкне.

Колата се мяташе насам-натам по черния път. Дърветата, покрай които минаваше, се сливаха в едно, не виждаше нищо, освен пътя пред себе си и когато той зави надясно, Майлз най-после махна крака от педала и започна да намалява. Почти бе стигнал.

Две години Майлз очакваше този миг.

Две години се измъчваше от съзнанието за своя провал.

Отис.

След миг колата спря с поднасяне по средата на лагера и Майлз излезе навън. Застанал до отворената врата, той огледа района: търсеше някакво движение, търсеше каквото и да било. Челюстите му се сключваха, опит се да се овладее.

Откопча кобура и посегна към пистолета.

Отис Тимсън е убил жена му.

Прегазил я е най-хладнокръвно.

Цареше зловеща тишина. Освен пукота на изстиващия двигател, нямаше друг шум. Дърветата мълчаха с абсолютно неподвижни клони. Откъм коловете на оградата не се носеше птичи брътвеж. Единствените шумове, които Майлз долавяше, бяха причинени от самия него: пистолетът излизаше от кобура, гърдите му силно свистяха.

Беше студено. Въздухът беше свеж, небето — безоблачно — пролетно небе в зимен ден.

Майлз чакаше. След малко една врата със завеса се отвори бавно и с протяжно скърцане.

— Какво искаш? — прокънтя някакъв глас. Звукът беше дрезгав, надран от годините пушене на евтини цигари. Клайд Тимсън.

Майлз се приведе зад вратата, за да я използва като щит, ако полетят куршуми.

— Дошъл съм за Отис. Изкарай го навън!

Вратата се хлопна.

Майлз излезе от прикритието си и сложи пръст на спусъка. Сърцето му блъскаше бясно. След най-дългата минута в живота му, видя вратата да се отваря отново, тласкана от същата анонимна ръка.

— Какво е обвинението? — попита гласът.

— Изкарай го навън, веднага!

— Защо?

— Арестуван е! Хайде, изкарвай го! С ръце зад тила!

Вратата хлопна отново и Майлз си даде сметка за рискованото положение, в което се намираше. С тая прибързаност, се бе поставил в сериозна опасност. Караваните бяха четири — две отпред, разположени една срещу друга — и макар да не бе забелязал никакво движение в другите две, той знаеше, че в тях има хора. Между караваните се валяха безброй отпадъчни автомобили, някои върху трупчета, и в съзнанието му се прокрадна опасението, че семейството печели време и го обгражда.

Част от разума му казваше, че трябваше да доведе подкрепление, че трябва да я повика в тоя миг. Не го направи.

Нямаше как. Не и в този момент.

След малко вратата се отвори и Клайд застана на прага. Ръцете му се виждаха. В едната държеше чаша кафе, сякаш нямаше нищо по-нормално от това посещение на Майлз. В мига, когато видя насоченото към него оръжие, направи крачка назад.

— Какво, по дяволите искаш, Райън? Отис не е направил нищо.

— Трябва да го задържа, Клайд.

— Още не си казал за какво.

— Ще бъде обвинен в участъка.

— Къде ти е заповедта за арест?

— Не ми трябва заповед! Арестуван е!

— Хората имат права! Не можеш да нахлуваш тук и да правиш каквото ти хрумне. Аз имам права. И ако не носиш заповед, разкарай се веднага на майната си! Писнало ни е от твоите обвинения!

— Не съм дошъл тук да си правя майтап, Клайд. Изкарай го веднага или след пет минути ще докарам всички шерифи от района и ще ви арестувам до един за укриване на престъпник!

Беше блъф, разбира се, обаче свърши работа. След миг се показа Отис и блъсна баща си встрани. Майлз насочи пистолета към него. Както и Клайд, той не изглеждаше особено разтревожен.

— Дръпни се, татко! — каза спокойно той. Видът на лицето му извика у Майлз желанието да натисне спусъка. Като преглътна давещия го гняв, Майлз се стегна и внимателно проследи Отис с оръжието си. Заобиколи колата в откритото пространство.

— Слез долу! Искам те тук, на открито!

Отис излезе пред баща си, но остана на площадката пред входа. Кръстоса ръце на гърдите си.

— Какво е обвинението, помощник Райън?

— Прекрасно знаеш, какво е обвинението! Ръцете горе!

— Опасявам се, че не го знам.

Въпреки възможната опасност, която изведнъж престана да има каквото и да било значение, Майлз продължаваше да приближава към караваната, с насочено към Отис оръжие. Пръстът му беше на спусъка и той го усещаше да се свива.

Мръдни малко… само едно движение…

— Слизай долу!

Отис погледна към баща си, който сякаш щеше да избухне всеки миг, но когато отново погледна Майлз, в очите му съзря безконтролна ярост и бързо слезе от площадката.

— Добре де, добре, идвам!

— Ръцете горе! Искам да видя ръцете ти във въздуха!

Още няколко глави се бяха подали от караваните и наблюдаваха развитието на събитията. Макар и несвикнали да стоят на страната на закона, никой от тях не посягаше към оръжието си. И те забелязаха израза на Майлз, от който веднага ставаше ясно, че си търси повод да стреля.

— На колене! Веднага!

Отис се подчини, но Майлз не прибра пистолета. Държеше го насочен към Отис. Огледа се, за да се убеди, че никой няма да попречи да изпълни намеренията си и скъси разстоянието между двамата.

Отис е убил жена му.

Когато приближи, целият свят престана да съществува. Сега бяха само двамата. В очите на Отис имаше страх и още нещо. Умора? Не промълви и дума. Майлз спря, и двамата се гледаха безмълвно, после бавно мина зад гърба му.

Доближи дулото на сантиметри от главата на Отис.

Като палач.

Усети спусъка под пръста си. Само едно малко движение и всичко ще свърши.

Господи, как му се иска да го застреля, да свърши с всичко това. Дължи го на Миси, дължи го на Джона.

Джона…

Внезапно изникналият образ на сина му го върна към действителността.

Не…

И все пак, той се поколеба още миг-два, преди да издиша шумно. Посегна към белезниците и ги откачи от колана. Закопча с привично движение едната ръка, после бързо я изви зад гърба. Прибра пистолета в кобура, закопча и другата китка, стегна докато Отис се сгърчи от болка и го изправи на крака.

— Имаш право да мълчиш… — започна той и Клайд изведнъж се раздвижи като настъпен мравуняк.

— Това е несправедливо! Ще извикам адвоката си! Нямаш право да идваш тук по този начин и да размахваш оръжие!

Той продължаваше да крещи дълго след като Майлз приключи с тирадата за правата, натовари Отис отзад и отпраши към магистралата.

* * *

Нито Майлз, нито Отис проговориха, докато я стигнат. Очите на шерифа бяха приковани в пътя. Независимо, че Отис беше арестуван, той не смееше да погледне в огледалото за обратно виждане от страх, да не се поддаде на гнева си.

За малко не го застреля.

Бог му е свидетел — страшно му се искаше да го направи.

Само едно непредпазливо движение от страна на когото и да било от ония там и щеше да го стори.

Щеше да бъде грешка!

И действията ти там бяха неправилни!

Колко правила бе нарушил? Пет? Пусна Симс, не взе заповед за арест, не се подчини на Чарли, не поиска подкрепа, извади оръжие, допря го до главата на Отис… Ще му се върне тъпкано и то не само от Чарли. Харви Уелмън. Жълтата накъсана линия се появи и започна ритмично да изчезва от погледа.

Хич не ми пука! Отис отива в затвора, няма значение какво ще стане с мен! Отис ще гние в затвора, както аз гних две години!

— Та, за какво ме прибираш този път? — попита лаконично Отис.

— Млъквай, по дяволите! — отвърна Майлз.

— Имам право да знам в какво съм обвинен.

Майлз се извърна настрани, като потисна надигащия се гняв. След като не получи отговор, Отис продължи с необикновено спокойствие:

— Ще ти открия една малка тайна. Знаех, че няма да стреляш. Просто не ти стиска да го направиш.

Майлз прехапа устна, лицето му почервеня. Не се поддавай, каза си той. Не се поддавай…

Отис обаче продължи:

— Я ми кажи, още ли се срещаш с онова момиче, дето беше с него в Таверната? Питах се, защото…

Майлз скочи върху спирачката, гумите засвистяха и оставиха черни следи на асфалта. Не вързан с колан, Отис полетя напред и се заби в предпазната мрежа. Майлз отново натисна газта и арестуваният отскочи назад.

През останалата част от пътя Отис не продума.

Глава 20

— И така, какво по дяволите става? — попита Чарли.

Майлз се бе появил преди няколко минути, за да преведе Отис през общото помещение и надолу в една от килиите. След като го заключи, Отис поиска да се види с адвоката си, но Майлз просто му обърна гръб и тръгна към кабинета на Чарли. Чарли затвори вратата, а останалите хвърлиха по някой бегъл поглед към прозореца, мъчейки се да прикрият любопитството си.

— Мисля, че е очевидно, нали? — отвърна Майлз.

— Нито му е времето, нито мястото за шеги, Майлз! Искам да отговориш на някои въпроси и то веднага! Започвам със Симс! Искам да знам къде е протоколът, защо го пусна да си върви и какви бяха тия приказки за живот и смърт! Искам още да знам защо излетя оттук като фурия и какво прави долу Отис!

Чарли скръсти ръце на гърдите си и се облегна назад.

През следващите петнадесет минути Майлз му разказа всичко. Ченето на Чарли увисна и той започна да крачи из кабинета.

— Кога е станало това?

— Преди време. Симс не помни точно.

— И ти вярваш на всичко това?

Майлз кимна.

— Да — каза той, — вярвам. Той или казва истината, или е най-великият актьор на земята. Адреналиновата атака започваше да отслабва и Майлз усещаше умора.

— И ти го пусна — това беше констатация, не въпрос.

— Трябваше!

Чарли поклати глава и затвори за миг очи.

— Тази задача не беше за теб. Длъжен беше да дойдеш най-напред при мен.

— Само да бе видял как стана, Чарли! Той нямаше да каже и дума, ако се бях втурнал насам да уреждам сделки с теб и Харви. Трябваше да взема решение. Може да мислиш, че греша, но най-после разполагам с отговора, който ми трябваше.

Чарли гледаше замислено през прозореца. Тази работа не му харесваше. Въобще. И не само, защото Майлз бе престъпил правомощията си и сега щяха да ги скъсат от писане.

— Хубав отговор си си намерил! — каза той накрая.

— Какво искаш да кажеш?

— Просто не звучи убедително. Това искам да кажа. Той знае, че ще иде в затвора, ако не сключи сделка и изведнъж се оказва, че разполага с информация за Миси — обърна се към Майлз. — Къде беше той през последните две години? Имаше обявена награда, а ти много добре знаеш от какво живее Симс. Защо не се появи по-рано?

Затова не се бе сетил.

— Не знам. Може да го е било страх.

Погледът на Чарли се заби в земята. Или може би лъже в момента.

Майлз четеше мислите на Чарли.

— Виж какво, да идем да поговорим с Ърл Гетлън. Ако потвърди версията, можем да се споразумеем с него и той да свидетелства.

Чарли не каза нищо. Господи, каква каша!

— Той е прегазил жена ми, Чарли!

— Симс казва, че Отис е казал, че е прегазил жена ти. Между двете има огромна разлика, Майлз!

— Ти познаваш отношенията ни с Отис.

Чарли се обърна и вдигна ръце.

— Естествено! Знам ги от игла до конец. Поради което най-напред проверихме алибито на Отис. Или си забравил? Има свидетели, че си е бил у дома.

— Братята му…

Чарли поклати безпомощно глава.

— Макар да не участва пряко в разследването, ти знаеш колко труд хвърлихме. Ние не сме група палячовци, които се чудят какво да правят, нито пък хората от пътната полиция са такива. Всички ние знаем как се разследва престъпление и го направихме както трябва, защото искахме да се доберем до истината не по-малко от теб. Говорихме с когото трябва, изпратихме каквото трябва в лабораториите. Нищо, абсолютно нищичко не свързва Отис с тази история.

— Не можеш да си сигурен!

— Много по-сигурен съм в това, отколкото в онова, което ти ми разправяш — отвърна Чарли. Той въздъхна дълбоко. — Знам, че тая работа те яде, откак се случи. Обаче знаеш ли какво? И мен ме яде. И ако ми се бе случило на мен, сигурно щях да действам като теб. Щях да откача, ако някой бе сгазил Бренда и се измъкне, без да си получи заслуженото. Сигурно и аз щях да започна сам да търся отговора. Но знаеш ли какво?

Млъкна, за да се увери, че Майлз слуша внимателно.

— Аз нямаше да повярвам на първата версия, която ми изнася, особено пък ако се предлага от човек като Симс Едисън. Я си помисли за кого става дума! Симс Едисън! Тоя тип би продал и майка си, стига да вземе някой долар за това. До къде, според теб, е готов да стигне, когато става дума за собствената му свобода?

— Тук не става дума за Симс…

— Точно за него става дума! Не иска да се върне в затвора и е готов да надрънка каквото и да е, за да се отърве. Това не ти ли се струва по-логично от твоята история?

— Не би ме лъгал точно по този въпрос.

Чарли погледна Майлз в очите.

— И защо не? Защото е така лично ли? Защото означава толкова много за теб? Защото е толкова важно? Не ти ли мина през ума, че той е наясно какво би могло да те накара да го пуснеш оттук? Той е пияница, но не е глупак. Той би казал всичко, стига да се отърве и май точно това е станало.

— Ти не беше там, когато ми го каза! Не видя лицето му!

— Така ли? Право да ти кажа, не мисля, че ми трябва да съм бил там. Мога точно да си представя сцената. Но нека да приемем за момент, че си прав! Да кажем, че Симс ти е разкрил истината и да забравим напълно обстоятелството, че не можеш да го пускаш, преди да си говорил с мен и Харви! Е, и? Казваш, че бил подслушал разговор. Че той дори няма да свидетелства.

— Няма защо да го прави.

— Стига, Майлз! Много добре знаеш правилата. За съда, това не е нищо повече от клюка. Нямаш никакво доказателство!

— Ърл Гетлън може да свидетелства.

— Ърл Гетлън? Кой ще му повярва? Един поглед върху татуировките и хипарската му риза, и половината заседатели ще заспят от скука. Добави сделката, която той положително ще поиска, за да свидетелства, и втората половина заминава! — Чарли млъкна. — Освен това, забравяш нещо много важно, Майлз!

— Какво?

— Ами ако Ърл не подкрепи версията?

— Ще я подкрепи.

— Но ако все пак не го направи?

— Тогава ще принудим Отис да признае.

— И мислиш, че ще го направи?

— Ще признае!

— Искаш да кажеш, ако го притиснеш.

Майлз стана, за да не слуша повече.

— Виж какво, Чарли! Отис е убил Миси. Това е. Може да не ти се вярва, но може да не сте догледали нещо тогава и нека бъда проклет, ако го изпусна и този път!

Тръгна към вратата.

— Имам задържан за разпит…

Чарли светкавично хвана вратата и я затвори.

— Няма да стане, Майлз! Точно сега би било най-добре за самия теб, да стоиш настрана от цялата работа!

— Настрана?

— Да. Стой Настрана от цялата работа! Това е заповед!

— Говорим за Миси, Чарли.

— Не. Говорим за един заместник-шериф, който е превишил правата си и поначало не е трябвало да започва цялата тази история.

Останаха прави един срещу друг една безкрайна минута, докато накрая Чарли поклати глава.

— Виж какво, Майлз. Разбирам чувствата ти, но не се занимавай с това! Аз ще говоря с Отис, ще намеря Симс, за да говоря и с него. Ще отида и при Ърл. Що се отнася до теб, май най-добре е да се прибереш у вас! Вземи почивен ден!

— Току-що започвам смяна…

— Тя свърши — Чарли посегна към дръжката на вратата. — Върви! Остави ме да се оправя с всичко това!

* * *

Работата му харесваше все по-малко.

Седнал в кабинета си, двадесет минути по-късно, Чарли не изпитваше никаква сигурност.

Беше шериф от почти тридесет години и бе свикнал да вярва на инстинкта си. А в момента той святкаше като халогенна лампа и му казваше много да внимава.

В момента даже не знаеше, откъде точно да започне. Вероятно от Отис Тимсън, след като така и така е долу, но много му се щеше първо да си поговори със Симс. Според Майлз, оня казвал истината, но за Чарли това не беше достатъчно.

Не и сега. Не при тези обстоятелства.

Не и когато ставаше дума за Миси.

Чарли беше близък свидетел на борбата, която Майлз поведе след смъртта на Миси. Господи, колко се обичаха! Като две хлапета, не можеха да отделят ни поглед, ни ръце един от друг. Прегръдки, целувки, нежни погледи — сякаш нямаше кой да им каже, че бракът е сериозна институция. Това не се промени даже и след като се роди Джона. Бренда се шегуваше, че Майлз и Миси ще продължат да се чукат и в старческия дом след петдесет години.

Ами когато умря? Ако не беше Джона, Майлз като нищо щеше да я последва. Но той и така се убиваше на практика. Пиеше много, пушеше много, безсъние, отслабване. През един много дълъг период не можеше да мисли абсолютно за нищо друго, освен за престъплението.

Престъплението. Не злополуката. Не и в неговите очи. Винаги престъпление.

Чарли почукваше с молива по масата.

И ето че всичко започва отначало.

Той знаеше, естествено, за частното разследване на Майлз и въпреки здравия разум, си затвори очите. Харви Уелмън пощуря, когато научи и какво от това? И двамата знаеха, че Майлз няма да се откаже, без значение какво ще му каже Чарли и ако се стигне дотам, ще хвърли значката и пак ще продължи.

Успя все пак да го държи далеч от Отис Тимсън. И слава Богу! Между тях двамата имаше нещо повече от нормалното напрежение между добър и лош. Всички тия номера, които му бяха изиграли братята — Чарли нямаше нужда от доказателства, за да бъде сигурен кой е извършителят — съставляваха голяма част от него. И като прибавим към това склонността на Майлз първо да ги арестува, а после да му мисли, получаваше се леснозапалима смес.

Възможно ли е Отис да е прегазил Миси Райън?

Чарли помисли по въпроса. Възможно е… макар че Отис имаше някакъв вграден бушон и никога не прекрачваше твърде далеч отвъд чертата. Поне що се отнася до нещата, които можеха да се докажат. Освен това, бяха го проверили тихомълком много основно. Майлз настояваше за това, без да знае, че Чарли беше далеч напред с материала. Възможно ли бе да е пропуснал нещо?

Взе химикалката и по стар навик започна да записва съображенията си.

Симс Едисън. Лъже ли?

В миналото бе давал добра информация. Всъщност, винаги е била точна. Но тук случаят беше друг. Сега не го правеше за пари и залогът беше много по-висок. Сега си спасяваше кожата. Това го мотивирало да се придържа още по-стриктно към истината? Или го кара да лъже?

Трябваше да говори с него! Още днес, ако е възможно! Най-късно утре!

Обратно към записките. Надраска следващото име.

Ърл Гетлън. Той какво ли ще каже?

Ако не подкрепи версията, въпросът приключва. Пуска Отис на свобода и прекарва следващата година в усилия да убеди Майлз, че е невинен. Поне що се отнася до този случай. Ами ако я подкрепи? При неговото досие, трудно човек може да си го представи като най-достоверният свидетел на света. И освен това, положително ще поиска нещо в замяна, а такива сделки не оставят приятно впечатление у заседателите.

И в двата случая Чарли трябваше да говори с него веднага.

Чарли премести името на Ърл най-отгоре и написа ново.

Отис Тимсън. Виновен или не?

Ако е убил Миси, версията на Симс добива плът и кръв, но какво от това? Да го задържи, докато разследват тоя път открито и търсят допълнителни доказателства? Да го освободи и да стори същото? Във всички случаи, Харви няма да погледне с добро око на случай, който изцяло зависи от Симс Едисън и Ърл Гетлън. А и какво ще открият след две години?

Трябва да разследва всичко това, няма съмнение. Колкото и да е убеден, че няма да открият нищо, той е длъжен да възобнови разследването. Заради Майлз. Заради себе си.

Чарли поклати глава.

Добре, да допуснем, че Симс казва истината и Ърл го потвърди — едно твърде произволно допускане — за какъв дявол му е на Отис да казва такова нещо? Очевидният отговор е, че го е казал, понеже го е извършил. Ако е така, отново се връщаме към проблемите, които ще постави евентуалният процес. Но…

Трябваше му време, за да изгради ясна мисъл.

А ако Симс казва истината? А Отис е лъгал оная нощ?

Възможно ли беше?

Чарли затвори замислен очи.

Ако е така, защо ще го казва?

За да се изфука? Виж какво извърших и ми се размина…

Да изплаши Ърл, та да си получи парите? И с теб ще стане същото, ако…

Или е искал да каже, че само го е организирал, а друг е свършил мръсната работа?

Мислите му се въртяха и бягаха от едната крайност в другата.

Но откъде, по дяволите, би могъл да знае той, че Миси ще излезе да тича оная вечер?

Цялата работа беше пълна бъркотия.

Като не стигна до никъде, Чарли остави химикалката и започна да разтрива слепоочията си със съзнанието, че има още фактори, които трябва да вземе под внимание.

Какво да прави с Майлз?

Приятел. Помощник.

Да се разбере със Симс и да забрави протокола? Да го пусне? А след това, като в Дивия Запад, да подгони Отис, без даже да е говорил с Ърл Гетлън?

Харви не е лошо момче, но при една такава ситуация ще има много проблеми!

За всички!

— Хей, Медж! — провикна се Чарли.

Секретарката промуши глава в кабинета. Закръглена и посивяла, тя беше тук почти толкова отдавна, колкото и той. Знаеше абсолютно всичко, което ставаше в участъка. Запита се дали не е подслушвала.

— Джо Хендрикс още ли е директор в Хейли?

— Мисля, че го смени Том Върнън.

— Точно така — отвърна Чарли, като се сети, че го беше чел някъде. — Ще ми намериш ли телефона?

— Разбира се! Ей сега! На бюрото ми е.

Върна се след по-малко от минута и когато Чарли пое листчето, остана за миг пред него, тъй като никак не хареса погледа му. Почака да види, дали ще я заговори.

Той не го направи.

* * *

Минаха десет минути, докато се добере до Том Върнън.

— Ърл Гетлън ли? Да, още е тук — отговори той.

Чарли бърникаше в документите пред себе си.

— Искам да го видя!

— Официално?

— И така може да се каже.

— Няма проблем тогава. Кога искаш да дойдеш?

— Може ли следобед?

— Толкова бързо? Сигурно е много спешно?

— Така е!

— Добре. Ще ги предупредя на портала. В колко мислиш, че ще дойдеш?

Чарли погледна часовника. Малко след единадесет. Ако пропусне обяда, ще стигне към два.

— Какво ще кажеш за два?

— Готово. Предполагам, ще искаш да говориш някъде насаме с него.

— Ако е възможно.

— Никакъв проблем! Дотогава!

Чарли остави слушалката и посегна към сакото. Медж надникна отново.

— Там ли отиваш?

— Налага се — отвърна Чарли.

— Търмън Джоунз се обади, докато ти говореше. Иска да те види!

Адвокатът на Отис Тимсън.

Чарли поклати глава.

— Ако се обади отново, кажи му, че ще се върна около шест! Тогава да ме търси!

Медж пристъпваше от крак на крак.

— Казва, че е важно и неотложно!

Адвокати! Когато искат да говорят с теб, е важно. Когато обаче ти искаш да говориш с тях, е друга работа.

— Каза ли за какво се отнася?

— Не на мен! Но гласът му беше ядосан.

Естествено, че ще е. Клиентът му беше в кафеза, без да му е предявено обвинение. Няма значение — Чарли можеше да го задържи засега. Но времето си вървеше.

— Нямам време да се разправям с него точно сега! Кажи му, да се обади по-късно!

Медж кимна със стиснати устни. Май имаше още нещо да каже.

— Нещо друго?

— Малко след това се обади и Харви. И той иска да говори с теб. Казва, че било спешно.

Чарли обличаше сакото и си мислеше, естествено, че така ще каже. Какво друго може да очаква човек в ден като този?

— Ако пак се обади, кажи му същото!

— Ама…

— Просто му предай това, Медж! Нямам време за разправии! — после добави: — Повикай Харис за минута! Имам нещо за него!

Лицето на Медж показваше, че всичко това изобщо не й се нрави, но направи, каквото й се каза. Харис Иънг, един от помощниците, влезе в кабинета.

— Искам да ми намериш Симс Едисън! И искам да го държиш под око!

Харис май не разбра съвсем точно задачата си!

— Да го докарам ли?

— Не — отвърна Чарли. Само го намери и започни да го пасеш, но без да те забележи!

— Колко време?

— Ще се върна към шест, значи — поне дотогава!

— Това е почти цяла смяна.

— Знам.

— Какво да правя, ако получа повикване и трябва да го оставя?

— Няма да го оставяш! Твоята задача е да пасеш Симс! Ще извикам друг да те замести тук.

— Цял ден?

Чарли смигна, като ясно си даваше сметка, че Харис ще пукне от скука.

— Видя ли как схвана, помощник, не е ли прекрасно да си в услуга на закона?

* * *

След като напусна участъка, Майлз не се прибра у дома. Той подкара из града, като се луташе насам-натам в безцелна обиколка на Ню Бърн. Скоро лутането завърши пред сводестия вход на гробището.

Паркира колата и излезе, за да тръгне между плочите към гроба на Миси. До малкия мраморен обелиск бе оставен букет цветя, сух и повехнал, сякаш положен там преди седмици. Тук винаги имаше цветя, независимо кога идваше той. Никога с картичка, но Майлз разбираше, че няма нужда от картичка.

Миси бе обичана и след смъртта си.

Глава 21

Две седмици след погребението на Миси Райън, лежах в леглото, когато дочух някакво птиче откъм прозореца. Бях го оставил отворен през нощта, с надежда да намаля малко задуха и влагата. След злополуката, сънят ми стана неспокоен — будех се по няколко пъти на нощ, плувнал в пот, в мокри и мазни чаршафи, с прогизнала възглавница. Тази сутрин не се различава от останалите и наоколо се стеле плътна миризма на пот.

Помъчих се да не обръщам внимание на птичката, на факта, че тя си е жива там на дървото, а Миси Райън не е. Но не стана. Кацнала е на една клонка точно срещу прозореца, а песента й е висока и пронизителна. Знам кой си, сякаш напява тя, знам какво си извършил.

Чудех се, кога ли ще ме приберат.

Няма значение дали е нещастен случай или не. Птицата знае, че ще дойдат и ме предупреждава, че това ще стане скоро. Ще открият каква е била колата, ще разберат чия е. На вратата ще се почука и те ще влязат, ще чуят птичката и ще разберат, че съм виновен. Това е налудничаво, знам, но в моето полунормално състояние, аз го вярвам.

Знам, че ще дойдат.

Между страниците на една книга в спалнята държа некролога й, изрязан от вестника. Там са и грижливо събраните материали по повод случая, публикувани до момента. Опасно е да ги държа там. Всеки, който отвори книгата, ще ги намери и ще разбере какво съм направил, но аз продължавам да ги държа, защото имам нужда от това. Напечатаните думи ме привличат, защото така по-ясно разбирам какво съм отнел. В думите и снимките има живот. В моята стая тази сутрин, с тая птичка на прозореца, има само смърт.

След погребението започнах да сънувам кошмари. В един от тях, свещеникът ме сочи в тълпата, защото знае какво съм извършил. По средата на службата, той внезапно млъква, поглежда над банките и бавно вдига пръст към мен. „Ето го“, казва той, „това е човекът, който го извърши.“ Виждам лицата, обръщащи се едно подир друго към мен, като в някакъв претъпкан стадион. Лица, изпълнени с изненада и гняв. В черквата е тихо, очите на хората са огромни. Аз седя неподвижно в очакване Майлз и Джона да се обърнат и да видят кой я уби. Но те не го правят.

В друг кошмар, намирам Миси все още жива в канавката, стенеща и с накъсано дишане, но аз се обръщам и я оставям да умре. Събудих се почти задушен. Скочих от леглото и започнах да обикалям стаята, като си говорех на глас, докато се убедя, че това е само сън.

Миси загина от травма в главата. Така пише и по вестниците. Церебрален хематом. Както вече казах, аз не карах бързо, но главата й попаднала на стърчащ от земята камък. В репортажите окачествяваха този случай като един на милион.

Не знам дали им вярвах.

Чудех се дали Майлз няма да ме познае, в миг на някакво божествено просветление. Питах се, какво ли ще му кажа, ако се изправи лице в лице с мен. Дали ще му пука, че обичам бейзбол или че синьото е любимият ми цвят, или че когато бях седемгодишен, излизах тайничко на двора, за да наблюдавам звездите, макар надали някой би допуснал нещо такова за мен? Дали ще го интересува, че до момента, в който ударих Миси с колата си, аз живеех с мисълта, че в края на краищата от мен ще излезе нещо?

Не, надали дава и пукнат петак за всичко това. Той се интересува само от очевидното: Той ще иска да разбере, че убиецът е с кестенява коса, със зелени очи и ръстът му е сто и осемдесет сантиметра. Ще иска да разбере къде може да ме намери. И най-накрая ще пожелае да научи как е станало всичко.

Дали ще го облекчи новината, че беше чиста случайност? Че ако се дири вина, нейната е по-голяма? Че ако не бе тичала в тъмнината по опасен път, благополучното й завръщане у дома щеше да е повече от сигурно? Че скочи точно пред колата ми?

Птичката отвън спря песента си. Дърветата бяха неподвижни и аз чух бръмченето на минаваща кола. Пак става горещо. Знам, че Майлз Райън е буден и седи в кухнята си. Представям си Джона до него, с купа овесени ядки пред себе си. Опитах се да си представя за какво си приказват. Но единствената картина, която можах да извикам в съзнанието си, бе тая на ритмично дишане и подрънкваме на лъжица в купата.

Вдигнах ръце към слепоочията си, с намерение да прогоня болката чрез масаж. Тя идва някъде много отвътре и ме боде с ожесточение при всеки удар на сърцето. Виждам Миси на пътя. Очите й са отворени и гледат нагоре към мен.

Гледат в нищото.

Глава 22

Чарли пристигна в затвора Хейли малко преди два, с разбунтуван стомах, уморени очи и крака, в които кръвта сякаш бе спряла да циркулира преди около час. Вече беше твърде стар, за да седи три часа неподвижно.

Трябваше да се пенсионира миналата година, както го съветваше Бренда, и да се заеме с нещо по-полезно като например риболов.

Том Върнън го посрещна на портала.

Облечен в костюм, той приличаше повече на банкер, отколкото на шеф на един от най-суровите затвори в щата. Косата му беше грижливо причесана настрани и прошарена със сиви нишки. Стоеше като глътнал бастун и когато подаде ръка, Чарли не можа да не забележи, че ходи на маникюр.

Върнън го въведе вътре.

Като всички затвори, и този беше мрачен, студен… навсякъде бетон и стомана, целият окъпан във флуоресцентна светлина. Минаваха по дълъг коридор, покрай малка приемна, за да стигнат до кабинета на директора в дъното.

На пръв поглед, и той беше мрачен и суров като останалата част от сградата. Всичко вътре беше казионно — от бюрото до лампите и шкафовете в ъгъла. Малък зарешетен прозорец гледаше към двора. Чарли вижда затворниците отвън. Едни вдигаха тежести, други седяха сами или на групи. Всеки втори пушеше.

За какъв дявол Върнън ходеше с костюм на такова място?

— Трябва да попълниш едни формуляри — каза директорът. — Знаеш реда!

— До болка ми е познат — Чарли опипа джобовете си за химикалка. Върнън му подаде своята, преди да е намерил.

— Каза ли на Ърл Гетлън, че ще идвам?

— Предположих, че няма да искаш.

— Мога ли вече да говоря с него?

— Щом отидем в стаята, ще го доведем!

— Благодаря!

— Искам да ти кажа нещо за него, за да не останеш изненадан.

— Така ли?

— Трябва да знаеш нещо!

— Какво?

— Ърл се забърка в побой миналата пролет. Не се стигна до крайности… знаеш как са нещата при нас. Никой нищо не е видял, нищо не е чул. Все пак…

Чарли вдигна поглед при въздишката на Върнън.

— Ърл Гетлън изгуби едното си око. Извадили му го при мелето в двора. Заведе един куп дела с твърдението, че ние сме по някакъв начин виновни — Върнън млъкна.

Защо ми ги разправя всички тия, запита се Чарли.

— Въпросът е там, че според него, мястото му поначало не е тук. Че е жертва на инсценировка — Върнън вдигна ръце. — Знам, знам — тук всички са невинни. Това е стара песен и сме я чували хиляда пъти. Става дума, че ако си дошъл да получиш от него някаква информация, не бива да храниш кой знае какви надежди, освен ако повярва, че може да се измъкне оттук. Но дори и в този случай, може да излъже.

Чарли погледна Върнън в друга светлина. Твърде добре си разбира занаята за такъв изтънчен франт. Върнън му подаде формулярите и Чарли им хвърли един поглед. Същите, както винаги.

— Имаш ли представа кой, според него, го е натопил?

— Изчакай — вдигна пръст Върнън, — ей сега ще ти кажа! — взе слушалката, набра номер и изчака да му се обадят. Зададе въпрос, изслуша и благодари.

— От онова, което сме чули, става дума за тип, на име Отис Тимсън.

Чарли не знаеше да се смее или да плаче.

Разбира се, че ще обвини Отис.

Това правеше част от задачата му много по-лесна.

Но другата ставаше значително по-трудна.

* * *

Дори да не бе загубил око, затворът явно се отнасяше към Ърл Гетлън по-зле, отколкото хората отвън. Косата му на места беше по-дълга, а на други — отрязана, сякаш го е правил сам с ръждива ножица, а кожата му имаше нездрав, жълтеникав цвят. Без да е бил пълен някога, бе загубил доста килограми и костите на ръцете му явно прозираха под кожата.

Но най-много биеше на око превръзката. Черна като на пират, като на лошия от старите военни филми.

Ърл беше опакован по познатия начин — китките в белезници, вързани и с верига към глезените. Той заситни из стаята, спря за миг, когато видя Чарли, после продължи, за да седне. Разделяше ги дървена маса.

След като се разбра с Чарли, тъмничарят се оттегли от помещението.

Ърл гледаше с единственото си здраво око. Изглежда бе тренирал този поглед, за да може да кара хората да поглеждат встрани. Чарли се направи, че не забелязва превръзката.

— За какво си дошъл? — изръмжа Ърл. Тялото му може да бе отслабнало, но гласът не бе загубил нищо от своята внушителност. Беше осакатен, но нямаше намерение да се предава. Ще трябва да го държи под око, когато го пуснат.

— Дойдох да поговорим! — отвърна Чарли.

— За какво?

— За Отис Тимсън.

Ърл се напрегна при това име.

— Какво за него? — попита той предпазливо.

— Искам да науча подробности относно един разговор между теб и него преди доста време! Чакал си го в Ребъл, а Отис и брат му седнали при теб в сепарето. Спомняш ли си?

Ърл явно не бе очаквал това. Помисли няколко секунди по въпроса и премигна.

— Припомни ми! Това е доста отдавна.

— Ставало е дума за Миси Райън. Това подсеща ли те?

Ърл вдигна леко брадичка и погледна върха на носа си.

— Зависи!

— От какво? — попита невинно Чарли.

— От това, има ли нещо за мен в цялата работа.

— Какво искаш?

— Стига, шерифе, не се прави на идиот! Много добре знаеш, какво искам!

Нямаше нужда да го формулира — и за двамата беше ясно.

— Не мога да обещая нищо, преди да знам какво имаш да кажеш.

Ърл се облегна назад на стола си и се направи на хладнокръвен.

— Значи сме в нещо като задънена улица?

Чарли го гледаше.

— Може би. Но ми се струва, че в края на краищата ще ми кажеш.

— Защо мислиш така?

— Защото Отис те е накиснал, нали? Кажи ми какво е станало тогава, а аз след това ще разгледам твоята позиция. А като се върна в града, обещавам да поразровя тази история. Ако Отис те е накиснал, ще разберем. И може в крайна сметка да си размените местата.

Това беше достатъчно за Ърл да проговори.

* * *

— Дължах му пари — започна той. — Но бях малко позакъсал, нали разбираш?

— Колко не стигаха? — попита Чарли.

— Няколко хиляди.

Чарли разбираше, че става дума за незаконна операция, най-вероятно — дрога. Но само кимна с глава, сякаш това вече му беше известно и не го интересуваше.

— И влизат Тимсън. Всичките. И започват да ми разправят, че трябва да плащам, че ги излагам, че не могат да ме носят на гърба си. А аз продължавам да им казвам, че щом събера парите, ще им ги дам. През това време Отис мълчи като пукал, разбираш ли, все едно слуша с най-голямо внимание какво говоря. И аз започвам да му обяснявам положението и той кима, а останалите омекват. Щом свършвам, чакам го да каже нещо, но той дълго време дума не обелва. После се навежда към мен и казва, че ако не платя, ще ми се случи същото като на Миси Райън. Само че, мене щели да ме прегазят два пъти.

Бинго!

Значи Симс казва истината! Интересно!

Лицето на Чарли остана безизразно.

Той знаеше, че това е по-лесната част от играта. Да го накара да запее, не беше трудно. Трудното предстоеше.

— Кога беше това?

Ърл се замисли.

— Януари, ако не се лъжа. Беше студено.

— Значи, седиш ти там срещу него и той ти казва това. Ти как реагира на казаното?

— Не знаех какво да мисля и съм сигурен, че не казах нищо.

— Повярва ли му?

— Разбира се! — кимна енергично, за да подчертае становището си.

Може би прекалено енергично?

Чарли разглеждаше ноктите си.

— Защо?

Ърл се наведе напред, а веригата издрънча при движението.

— Защо му е да казва такова нещо? Освен това, много добре знаеш що за човек е той. Ще направи нещо такова и окото му няма да мигне.

Може би! А може би, не!

— И все пак, защо си помисли това?

— Ти си шерифът, ти кажи!

— Не е важно какво мисля аз! Твоите съображения са от значение!

— Казах ти, каквото мисля.

— Повярва му, значи.

— Да.

— И реши, че ще направи същото е теб?

— Той го каза, нали?

— Значи, ти се уплаши?

— Да! — сопна се Ърл.

Става нещо нервен?

— Кога те арестуваха? Имам предвид за автокражбата.

Смяната на темата обърква Ърл за миг.

— В края на юни.

Чарли кимна, сякаш това беше важно, сякаш предварително го бе проверил.

— Какво пиеш? Когато не си в затвора, искам да кажа.

— Какво значение има?

— Бира, вино, концентрат? Просто съм любопитен.

— Главно бира.

— Тогава беше ли пил?

— Съвсем малко. Не бях пиян.

— Преди да отидеш там? Може да си бил малко замаян…

Ърл поклати глава.

— Не, пих една-две чаши само там.

— Колко време остана на масата с тях?

— Какво имаш предвид?

— Това е лесен въпрос. Пет минути ли беше с тях? Десет? Половин час?

— Не си спомням.

— Но все пак достатъчно за няколко бири?

— Да.

— Макар че те беше страх?

Най-накрая схвана накъде биеше Чарли. Той чакаше спокойно, с напълно безизразна физиономия.

— Да — отвърна Ърл. — Те не са от хората, които можеш да зарежеш, просто ей тъй.

— А, така ли? — каза Чарли. Изглежда приемаше това обяснение и почеса брадичка. — Добре… да видим дали съм разбрал правилно! Отис ти казва… всъщност не… намеква ти, че са убили Миси и ти си убеден, че могат да сторят същото с теб, понеже им дължиш един куп пари. Дотук така ли е?

Ърл кимна неуверено. Чарли му напомняше с нещо оня проклет следовател, който го прибра на топло.

— И ти знаеше за какво става дума, нали? За Миси, имам предвид! Ти знаеше, че е умряла!

— Всички знаеха.

— Прочете ли за това във вестниците?

— Да.

— Защо тогава не каза на полицията за това, което си научил?

— Да бе, как пък не! — изсмя се Ърл. — И вие веднага щяхте да ми повярвате!

— Но сега трябва да ти повярваме.

— Каза го! Аз бях там! Каза, че е убил Миси!

— Ще свидетелстваш ли за това?

— Зависи от споразумението.

Чарли се прокашля.

— Добре, дай да поговорим за друго! Хванаха те с крадена кола, нали?

Ърл кимна отново.

— И Отис е виновен, според твоите думи, за залавянето ти.

— Да. Трябваше да се срещнем при старата мелница на Фолз, но от тях нямаше и помен. И аз обрах пешкира.

Чарли кимна. Спомняше си това от процеса.

— Още ли му дължиш пари?

— Да.

— Колко?

Ърл се размърда на стола.

— Няколко хиляди.

— Не му ли дължеше толкова от самото начало?

— Горе-долу.

— Още ли те беше страх, че ще те убият? След шест месеца?

— Само за това мислех.

— И нямаше да си сега тук, ако не бяха те, нали?

— Вече ти го казах.

Чарли се наведе напред.

— Защо тогава не направи опит да смекчиш присъдата си, като изтъргуваш тази информация? Или да се отървеш от Отис? И защо, след като висиш толкова време тук и разправяш, че Отис ти е крив, никога не си споменал, че той е убиецът на Миси Райън?

Ърл погледна към стената.

— Никой няма да ми повярва! — отвърна най-накрая той.

Питам се защо.

* * *

На връщане Чарли прегледа на ум събраната информация.

Симс казваше истината за онова, което бе чул. Но той бе известен алкохолик и тогава е бил пиян.

Чул е думите, но доловил ли е тона?

Отис може да се е шегувал. А може и да не е.

Или да е лъгал?

И какво толкова са приказвали Тимсън с Ърл още половин час?

Ърл всъщност не хвърли светлина по никой от тия въпроси. Очевидно бе, че той даже не помнеше разговора, преди Чарли да го насочи, и разказът му след това не беше особено смислен. Месеци след това бил уплашен, но недостатъчно, за да върне парите, макар през това време да е печелел от кражби на коли. Нищо не каза при ареста. Обвиняваше Отис в инсценировка и лаеше за това наляво и дясно в затвора, но дума не споменаваше, че оня е признал извършено убийство. Загубва око и пак нищо не казва. Наградата нищо не му говори.

Отявлен алкохолик предоставя информация, за да получи свободата си. Осъден затворник, затаил много злоба, внезапно си спомня събития от изключително значение, но в разказа му има непълноти.

Всеки адвокат, който заслужава дипломата си, ще си направи в съда гаргара както със Симс Едисън, така и с Ърл Гетлън. А Търмън Джоунз беше добър. Наистина добър.

Откакто беше в колата, Чарли не преставаше да се въси.

Никак не му харесваше тая работа.

Ама никак.

Факт бе, обаче, че Отис е казал „ще ти се случи същото като на Миси Райън“. Чули са го двама души и това имаше някакво значение. Достатъчно основание за задържане, може би. Поне засега.

Но ще стигне ли за пред съда?

И най-важното, това доказва ли, че Отис наистина го е направил?

Глава 23

Не мога да се спася от тоя образ на Миси Райън и зареяния й в нищото поглед, поради което се превърнах в човек, когото не съм познавал никога.

Шест седмици след нейната смърт паркирах колата си на една бензиностанция, половин миля преди крайната цел. Останалата част от пътя извървях.

Беше късно в четвъртък, малко след девет. Септемврийското слънце се скри преди половин час, а умът ми стигна да се прикривам. Облечен бях в черно и се държах в края на пътя, така че да мога да се скрия зад храстите, щом мерна фарове.

Въпреки колана, налагаше се често-често да придърпвам панталоните нагоре. Това ми се случваше непрекъснато и аз не обръщах внимание, но с тия постоянно закачащи се по панталона храсти и бодили, си дадох сметка колко много съм отслабнал. След злополуката загубих апетит — самата мисъл за храна ме отвращаваше.

Косата ми започна да пада. На цели кичури, като разрушавана от термити къща. Намирах ги сутрин на възглавницата си, а гребена си трябваше да чистя с пръсти, иначе не би свършил нищо при второ прекарване. Пусках косата в тоалетната чиния и я заливах с вода, а след като изчезне, пусках отново, без някаква определена причина, освен да забавя реалностите в живота си.

Тази вечер, докато се промъквах през отвор в оградата, нанизах ръката си на щръкнал пирон. Заболя ме много, но вместо да се върна, аз свих дланта в юмрук и усетих кръвта да се стича през пръстите ми, гъста и лепкава. Хич не ми пукаше за болката оная вечер, както не ми пука за белега днес.

Изпитвам нужда да ходя. Миналата седмица ходих както на мястото на злополуката, така и на гроба на Миси. На гроба, спомняй си, вече са поставили камък и още има остатъци от прясна пръст, където тепърва ще никне трева, нещо като малка вдлъбнатина. Тя ме смути по някаква необяснима причина и аз оставих букета в нея. После, като не знаех какво друго да направя, просто седнах и се вторачих в камъка. Гробището беше почти празно, в далечината се виждаха хора, щъкащи насам-натам по свои си работи. Аз се обърнах и си тръгнах, без да ми пука дали ме виждат, или не.

Отворих длан на светлината на луната. Кръвта беше черна и лъскава като масло. Затворих очи и си спомних Миси, после продължих напред. Отне ми половин час, за да стигна. Около лицето ми летяха комари. Последната част от пътя изминах през дворовете, за да не излизам на пътя. Тук къщите са разположени далеч от шосето, а самите дворове са огромни, така че вървях лесно. Очите ми са приковани към крайната цел и колкото повече наближавах, толкова по-бавно вървях, като внимавах да не вдигам никакъв шум. Виждах светлините от прозорците. Видях паркирана на алеята кола.

Знам къде живеят. Всеки знае. Градът е малък в края на краищата. Виждал съм къщата им и денем, също като мястото на злополуката и гроба на Миси. Бил съм тук и по-рано, макар и никога така близко. Когато стигнах къщата, дишането ми се забави. Усетих ухание на прясно окосена трева.

Спрях с опряна в тухлената стена ръка. Ослушвах се за скърцащи дъски, за стъпки в посока на вратата, търсех движение на сенки по верандата. Никой май не си даваше сметка за присъствието ми.

Промъкнах се до прозореца на дневната, после изпълзях на верандата, където се сврях в един ъгъл. Дървена решетка, обрасла с бръшлян, скриваше тялото ми откъм пътя. В далечината залая куче, после млъкна, после отново залая, за да види дали няма да предизвика нечий ответ.

Надникнах с несдържано любопитство.

Не видях нищо.

Но нямах сили да се откъсна от прозореца. Значи, ето как живеят. Миси и Майлз сядат на този диван, а чашите си оставят на онази сервизна масичка. Това по стените са техните картини. Това са книгите им. Видях, че телевизорът е включен, чуваха се разговори. Помещението беше спретнато и не беше претрупано, което ме накара да се почувствам по-добре.

В този момент влезе Джона. Затаих дъх, когато приближи до телевизора, понеже така приближаваше и до мен, но той въобще не погледна в моята посока. Седна, кръстоса крака и загледа програмата като хипнотизиран.

Приближих се още малко към стъклото, за да го видя по-добре. Пораснал бе за последните два месеца. Не особено много, но забележимо. Макар и късно, все още беше по джинси и риза, а не с пижама. Чух го да се смее и сърцето ми щеше да се пръсне в гърдите.

В този момент в стаята влезе Майлз. Дръпнах се назад в сянката, но все пак го виждах. Остана така дълго време, загледан в сина си, без да продумва. Изражението на лицето му беше някак отчуждено, неразгадаемо… хипнотизирано. Държеше някаква папка в ръце и след миг го видях да поглежда часовника си. Косата му беше разчорлена от едната страна, сякаш бе прокарвал пръстите си през нея.

Знаех какво предстои и чаках. Ще започне да говори с Джона. Ще го пита какво гледа. Или понеже утре е делничен ден, ще му каже, че трябва да си ляга или да си облича пижамата. Ще го пита иска ли чаша мляко или нещо малко за ядене.

Но не го направи.

Майлз прекоси дневната и потъна в затъмнения коридор, все едно че въобще не го е имало.

След минута изпълзях назад.

Не спах цяла нощ.

Глава 24

Майлз се прибра у дома по същото време, когато Чарли потегляше от затвора Хейли и първата му работа беше да влезе в спалнята.

Но не за да спи. Измъкна от дрешника скритата там папка.

Прекара в спалнята няколко часа, в прелистване и четене на материалите. В тях нямаше нищо ново, нищо, което да не му е известно, но все пак, той не спря да чете.

Сега знаеше какво да търси.

По някое време телефонът иззвъня, но той не вдигна слушалката. След двадесет минути иззвъня пак, но Майлз отново не отговори. Джона слезе от автобуса в обичайното време и като видя колата на баща си, тръгна към къщи, вместо към мисис Кноулсън. Влезе възбуден в спалнята, понеже не очакваше да види баща си толкова рано у дома с мисълта, че могат да направят нещо двамата, преди да отиде у Марк. Видя обаче папката и разбра какво означава това. Размениха по някоя дума, но Джона усети желанието на баща си да остане сам и не го притесни с никакви желания. Върна се в дневната и включи телевизора.

Следобедът започна да си отива и в мрака заблещукаха коледните светлини на къщите. Джона надникна от прага, даже заговори баща си, но той не отвърна. Момчето си напълни купа овесени ядки за вечеря.

Майлз продължаваше да рови в папката. Нахвърляше бележки и въпроси по полетата, като започна с необходимостта от свидетелските показания на Симс и Ърл. После насочи вниманието си към разследването на Отис Тимсън, като за сетен път съжали, че не е участвал лично в него. Нови въпроси, нови бележки.

Дали са проверили всички коли за удар, дори ония на трупчета? Би ли могъл да кара чужда кола и откъде може да я е взел? Дали някой търговец би си спомнил, ако Отис е купувал от него пакет за първа помощ? Какво са направили с колата, ако е била видимо ударена?

Малко преди осем Джона се появи отново, облечен за ходене на кино с Марк. Майлз бе забравил напълно това излизане. Джона го целуна за довиждане и излезе. Майлз се върна при папката, без даже да попита кога ще се върне.

Не чу пристигането на Сара, докато тя не го повика по име откъм дневната.

— Ей, Майлз… вкъщи ли си?

След миг се появи на прага и той се сети, че имаха насрочена среща.

— Не ме ли чу, като почуках? — попита тя. — Щях да пукна като куче отвън, докато те чакам да отвориш и накрая влязох. Забрави ли, че ще идвам?

Забеляза отвлечения му, отчужден поглед. Косата му изглеждаше така, сякаш часове наред е ровил в нея.

— Да не ти е зле? — попита тя.

Майлз започна да прибира хартиите.

— Не… нищо ми няма… Загубих представа за времето.

Видя папката и вдигна вежди.

— Какво става?

Като видя Сара, си даде сметка колко е изтощен. Вратът и гърбът му бяха схванати и имаше усещането, че е потънал в тънък слой прах. Затвори и остави настрани папката, все още впримчен в съдържанието й. Разтри лице с две ръце, после погледна към нея над пръстите си.

— Отис Тимсън беше арестуван днес — съобщи Майлз.

— Отис? За какво?

Преди да довърши въпроса, тя отгатна отговора и пое дълбоко дъх.

— О… Майлз — каза Сара и тръгна инстинктивно към него. С болки в цялото тяло, той се изправи и тя го прегърна.

— Сигурен ли си, че си добре? — пошепна тя, като го притискаше силно.

Когато я прегърна, всичко случило се през този ден се върна. Смесица от безверие, гняв, разочарование и изтощение засилваше отново завърналото се чувство за загуба и за пръв път през този ден Майлз им се отдаде. Прав в стаята, в прегръдките на Сара, той даде воля на чувствата си и избухна в сълзи, макар никога по-рано да не бе плакал.

* * *

Медж чакаше завръщането на Чарли в участъка. Чака го час и половина след края на работния си ден. Застанала е на паркинга, скръстила ръце на гърдите си, загърната с вълнено манто.

Чарли излезе от колата и изтърси трохите от панталоните си — пътьом си бе купил сандвич.

— Медж? Какво правиш още тук?

— Чакам те — отвърна тя. — Видях, че пристигаш и исках да ти кажа нещо, далеч от любопитни уши.

Чарли протегна ръка в колата и си взе шапката. В този студ ще му е нужна. Вече нямаше достатъчно коса, която да му пази темето от студ.

— Е, какво има?

Преди да успее да отговори, вратата се отвори и един от помощниците излезе. За да спечели време, Медж каза:

— Бренда звъня.

— Всичко наред ли е при нея? — подхвана играта и Чарли.

— Наред е, доколкото можах да разбера. Иска да й се обадиш!

Минавайки покрай Чарли, помощникът кимна. Щом приближи колата си, Медж се наведе към Чарли.

— Мисля, че има проблем — тихо каза тя.

— С какво?

Тя направи знак с глава назад.

— Търмън Джоунз те чака вътре. А също и Харви Уелмън.

Чарли продължи да я гледа с ясното съзнание, че има още.

— И двамата искат да говорят с теб — каза тя.

— И?

Тя отново се огледа, за да се увери, че няма никой наоколо.

— Те са заедно, Чарли! Искат да говорят с теб заедно!

Чарли се помъчи да отгатне, какво още ще му съобщи, като предварително беше ясно, че няма да му хареса. Обвинители и защитници се събират заедно само в най-изключителни обстоятелства.

— Става дума за Майлз — каза Медж. — Може би е направил нещо там. Нещо, което не е трябвало да прави.

* * *

Търмън Джоунз беше петдесет и три годишен, среден на ръст и тегло, с гъста кестенява коса, която винаги изглеждаше разрошена. Носеше тъмносини костюми, черни плетени връзки и черни маратонки, което го оприличаваше в съда на селяндур. Говореше бавно и разбрано, никога не губеше самоконтрол и всичко това, заедно с външния му вид, правеше изключително приятно впечатление на заседателите. Защо му трябваше да представлява такива като Отис и семейството му беше факт, непонятен за Чарли, но той го правеше, и то от години.

Харви Уелмън от своя страна, се обличаше с шити по поръчка костюми, носеше маркови обувки и винаги изглеждаше така, сякаш отива да се жени. На тридесет години, слепоочията му започнаха да посивяват, днес на четиридесет, те бяха почти сребърни, което му придава особено изискан вид. Вероятно, в някой друг живот е бил телевизионен водещ или пък директор на погребално бюро.

Никой от двамата не изглеждаше особено доволен от живота, когато ги свари да чакат пред кабинета му.

— Искали сте да ме видите — каза Чарли.

И двамата станаха.

— Важно е, Чарли — отговори Харви.

Чарли ги въведе в кабинета си и затвори вратата. Направи знак с ръка към два стола, но никой от тях не прие поканата. Чарли мина зад бюрото, като остави малко пространство между себе си и посетителите.

— Какво мога да направя за вас?

— Имаме проблем, Чарли — отвърна Харви. — Става дума за сутрешния арест. Исках да говоря с теб по-рано, но ти вече беше излязъл.

— Съжалявам. Имах да свърша някои неща извън града. Що за проблем е вашият?

Харви Уелмън погледна Чарли в очите.

— Както изглежда, Майлз Райън е отишъл прекалено далеч.

— Така ли?

— Има свидетели. Много свидетели. И всички казват едно и също.

Чарли не отговори и Харви се прокашля, преди да продължи. Търмън Джоунз седи отстрани с безизразна физиономия. Чарли си даде сметка, че той попива всеки звук.

— Опрял е оръжие в главата на Отис Тимсън.

* * *

Майлз бе обгърнал с две ръце бутилка бира в дневната и разказваше на Сара случилото се. Историята излизаше от устата му, на места оплетена като собствените му чувства. Скачаше от място на място, пак се връщаше назад и често се повтаряше. Сара не го прекъсваше, не поглеждаше встрани и макар понякога да беше неясен, тя не го караше да пояснява, поради простата причина, че не беше сигурна дали ще може.

За разлика от това, което каза пред Чарли, сега Майлз казва цялата истина.

— Знаеш ли, през последните две години се чудя, какво ли би станало, ако се изправя лице в лице с извършителя. И когато разбрах, че е Отис… не знам… — той млъкна. — Исках да дръпна спусъка. Исках да го убия.

Сара се размърда, без да знае какво да каже. Всичко това бе разбираемо, поне донякъде, но и плашеше.

— Но не го направи — заключи тя.

Майлз не забеляза колебливостта на тона й. Мисълта му беше пак там, при Отис.

— И какво ще стане сега? — попита Сара.

Той прокара длан зад врата си и стисна. Независимо от емоционалната си ангажираност със случая, той знаеше, че имат нужда от нещо повече.

— Ще има разследване, ще се разпитват свидетели, ще се правят огледи. Има много работа и понеже е минало време, ще стане по-трудно. Ще бъда зает и не знам колко дълго. Много нощи, много уикенди. Отново сме там, където бяхме преди две години.

— Нали казваш, че Чарли ще се заеме с тази работа?

— Да, но той не би го направил, както ще го направя аз.

— Разрешено ли ти е да го правиш?

— Нямам избор.

Не беше нито време, нито място да се разсъждава по въпроса и тя млъкна.

— Гладен ли си? — попита Сара. — Мога да направя нещо набързо в кухнята, а можем и да си поръчаме пица.

— Не съм гладен.

— Искаш ли да се разходим?

Той поклати глава.

— Имаш ли настроение за филм? Взех един на идване.

— Да… разбира се.

— Не искаш ли да знаеш кой е?

— Няма значение. Каквото и да си взела, става!

Тя се изправи и взе касетата. Беше комедия, която накара Сара да се засмее на едно-две места, но Майлз остана напълно безучастен. След около час той каза, че отива до тоалетната. След като се забави доста, Сара отиде да погледне, да не би да му е станало нещо.

Намери го в спалнята, с папката пред себе си.

— Трябва само да проверя нещо — каза той. — Ще отнеме една-две минути.

— Добре — отвърна тя.

Той не се появи.

Сара спря филма и извади касетата, дълго преди края й. Взе мантото си. Надникна още един път при него — без да знае, че същото бе направил и Джона — и тихо се измъкна от къщата. Майлз не разбра, че си е отишла, докато Джона не се върна от кино.

* * *

Чарли остана в бюрото до след полунощ. Също като Майлз, той преглеждаше материалите по случая и се чудеше какво да прави.

Отне му доста усилия да успокои донякъде Харви, особено след като бе споменат и инцидентът в колата на Майлз. Нищо чудно, че Търмън Джоунз остана доста спокоен през цялото време. Чарли си каза, че адвокатът предпочиташе Харви да му свърши работата. Пусна все пак съвсем лека усмивчица, когато чу, че Харви споменава възможността да се предявят обвинения за служебни нарушения срещу Майлз.

Именно в този момент Чарли съобщи защо Отис изобщо е арестуван.

Изглежда Майлз не си бе дал труда да уведоми Отис. Утре щеше да има много сериозен и откровен разговор с Майлз, ако не му извие врата преди това, разбира се.

Но пред Харви и Търмън Чарли се престори, че всичко му е известно.

— Защо да се размахват обвинения насам-натам, след като още няма заповед за арестуване.

Както и очакваше, двамата му събеседници бяха леко озадачени от тази необикновена логика. Те бяха още по-озадачени от историята със Симс, докато Чарли не им съобщи, че е разговарял с Ърл Гетлън.

— И той потвърди всичко! — точно с тези думи го каза Чарли.

Нямаше намерение да говори пред Търмън за собствените си съмнения, нито смяташе, че е дошло време да ги обсъди с Харви. Когато разговорът приключи, прокурорът му каза с очи, че иска да го види след това насаме. Чарли знаеше, че му трябва повече време, за да осмисли нещата и се престори, че не забелязва погледа.

След като Чарли свърши, говориха сума време за Майлз. За шерифа нямаше и капка съмнение в това, че приятелят му е направил точно онова, в което го обвиняват и макар да бе меко казано разтревожен, той не показа чувствата си и се стремеше да защитава помощника си в минимална степен.

В края на разговора, Харви предложи временно да се освободи от служба Майлз, докато нещата се уталожат.

Търмън Джоунз искаше или да се освободи Майлз, или направо да му се предявят обвинения, без всякакво протакане.

Чарли им съобщи, че Майлз вече бе освободен за деня, а утре заран първата му работа ще бъде да вземе решение по въпроса.

Надяваше се нещата да се изяснят по някакъв начин дотогава.

Но те нямаше и да помръднат, както му стана ясно, преди да си тръгне за вкъщи.

Тогава именно потърси Харис у дома, за да разбере какво е направил.

Излезе, че цял ден не е успял да открие Симс.

— Колко сериозно го търси? — сопна му се Чарли.

— Търсих навсякъде — отвърна Харис уморено. — У тях, при майка му, по кръчмите. Обиколих всички заведения и магазини за алкохол в района. Изчезнал е.

* * *

Вкъщи го очакваше Бренда с бански халат върху нощницата. Разказа й повечето неща и тя попита какво би станало, ако Отис бъде изправен пред съда.

— Ще се натъкнем на всички защитни похвати. Джоунз ще заяви, че Отис дори не е бил там този ден и ще намери свидетели да потвърдят това. След това ще заяви, че дори да е бил, не е казвал подобно нещо, а дори да го е казал, то е извадено от контекста.

— Това ще му свърши ли работа?

Чарли отпи от кафето си. Чакаше го още работа.

— Никой не е в състояние да предугади как ще отсъди едно жури. Знаеш това.

Бренда сложи ръка на рамото на Чарли.

— Ти как мислиш? Честно?

— Честно?

Тя кимна, като си помисли, че мъжът й изглежда хиляда години по-стар, отколкото го видя сутринта, на излизане за работа.

— Ако не намерим нещо по-сериозно, Отис ще се измъкне.

— Дори и ако го е направил?

— Да — отвърна той безсилно. — Дори и ако го е направил.

— Майлз как би приел това?

— Никак. Няма да го приеме. Никога.

— И какво ще направи?

Допи кафето си и посегна към досието.

— Нямам представа.

Глава 25

Започнах да ги следя редовно, внимателно, така че никой да не разбере какви са намеренията ми.

Изчаквах Джона пред училище, ходех на гроба на Миси, прокрадвах се край къщата им нощем. Лъжех много убедително — никой не подозираше каквото и да било.

Знам, че е лошо, но сякаш не съм в състояние да контролирам поведението си. Като всеки обладан от натрапчива идея и аз не мога да спра. Когато върша тези неща, аз се питам какво ли е всъщност психическото ми състояние. Може би съм мазохист, който се мъчи да притъпи причинената болка? Или може би съм садист, който се наслаждава на мъката им и иска да я наблюдава от непосредствена близост? Или и двете? Не знам. Знам само, че нямах избор.

Не можех да забравя картината от първата вечер, когато Майлз влезе при сина си, без да му заговори, сякаш не забелязва присъствието му. След всичко случило се, не биваше да е така. Да, знам, че Миси бе измъкната от живота им, но не се ли сближават хората след сполетяло ги общо нещастие? Не търсят ли подкрепа един от друг? Особено, ако са от едно семейство?

Това е нещо, в което исках да вярвам. С тази мисъл успях да издържа първите шест седмици. Тя стана моята мантра[1]. Ще оцелеят. Ще се излекуват от мъката. Ще се обърнат един към друг и ще станат даже още по-близки. Мечтания на един изтормозен глупак, но в представите ми станали реалност.

Тази вечер обаче нещо при тях не е наред. Тази вечер не.

Аз не съм наивен, не бях наивен и по-рано, за да смятам, че една семейна снимка у дома разкрива истинското състояние на нещата. След оная вечер си казах, че не съм разбрал правилно видяното или дори да съм, това нищо не означава. Нищо не може да бъде разбрано от изолирани случаи. Докато стигна колата си, аз почти го повярвах.

Но трябваше да се убедя.

Има си начин, когато човек е решил да се самоунищожи. Можеш да пиеш чашка в петък, да ги направиш две в събота, за да загубиш постепенно и окончателно самоконтрол. Аз действах по-решително. Два дни след нощната си визита, поисках да науча нещо за Джона. Още си спомням хода на мислите си, за да оправдая това действие. Беше така: Днес ще го наблюдавам и ако се усмихва, значи е добре. И така, отидох пред училището. Настаних се на паркинга — един непознат, седнал зад волана на място, където няма право да бъде, загледан втренчено през ветровото стъкло. Първия път едва успях да го зърна, така че отидох още един път.

След няколко дни — пак.

И пак.

Стигнах до положението да разпознавам учителката му, класа му и да го забелязвам в мига, когато се покаже от сградата. Наблюдавах го. Понякога се усмихваше, друг път не и целия остатък от деня аз мислех каква ли е причината. И в единия, и в другия случай оставах неудовлетворен.

И идва нощта. Също като сърбеж, който не мога да достигна с ръка, натрапчивата идея да шпионирам ме напада и става все по-силна с напредването на вечерта. Лежа със затворени очи, после ставам от леглото. Крача насам-натам. Сядам, пак лягам. И макар да знам, че е лошо, решавам да отида. Говоря си сам, убеждавам се, че не бива и пъхам ключа в контакта. Карам нататък, като се подканвам да обърна и да се прибера, дори когато паркирам колата. И се провирам през храстите около къщата им, без да разбирам какво ме тласка натам.

Наблюдавам ги през прозорците.

Цяла година попълвах мозайката на живота им с помощта на малки частици и парченца, които са ми липсвали до тоя момент. Видях, че Майлз продължава да работи нощем и се питах кой ли се грижи за Джона. Реконструирах работната програма на Майлз и един ден проследих ученическия автобус на Джона след училище. Разбрах, че отива при съседите. Една справка с пощенската кутия ми каза и името.

Друг път ги наблюдавах, докато вечерят. Разбрах кои са любимите храни на Джона и кои телевизионни програми предпочита след вечеря. Разбрах, че обича да играе футбол, но не ще да чете. Аз наблюдавах развитието му.

Виждах хубави и лоши неща и постоянно дебнех за усмивка.

Нещо, какво и да е, нещо, което да сложи край на тази лудост.

Наблюдавах и Майлз. Гледах го как се суети из къщата, прибира разни неща по шкафовете. Гледах го как приготвя вечерята. Наблюдавах го да пие бира и да пуши на задната веранда, убеден, че е сам. Но най-често го виждах в кухнята.

Там, седнал съсредоточен над папката, той роши косите си. Отначало си мислех, че си носи работа от службата, но постепенно се убедих, че греша. Това не бяха различни случаи. Беше един-единствен, защото папката винаги си оставаше същата. И тогава, в светлината на внезапно прозрение, аз разбрах какво съдържа тази папка. Разбрах, че търси мен — човекът, който го наблюдава през прозореца.

А след това, така оправдавах онова, което правя. Идвам, за да го наблюдавам, да следя чертите на лицето му и да дебна момента, в който те ще кажат „а-ха“ и той ще протегне ръка към телефона. Да знам кога ще дойдат за мен.

Когато най-накрая напускам наблюдателния си пост, за да се върна при колата, аз съм уморен и някак напълно износен. Кълна се, че това е краят, че никога вече няма да го повторя. Че ще ги оставя да си живеят живота без външна намеса. Нуждата да ги наблюдавам е утолена за момента, замества я чувството за вина и в такива вечери аз се презирам заради онова, което правя. Моля за опрощение и понякога ми иде да се самоубия.

От човек, който мечтае да докаже себе си пред лицето на света, се превърнах в същество, което ненавиждам.

Но независимо от това колко много искам да спра, колко много искам да умра, вътрешният нагон се връща. Боря се срещу него, доколкото мога и после се заричам, че това ще е последният път. Най-последният.

И тръгвам като вампир през тъмнината.

[1] В Будизма — съдържаща вътрешна сила сричка или поредица от срички, която дава израз на определени космически сили и чието повтаряне има положителни последици за изпълняващия ритуала. — Б.пр. ↑

Глава 26

Тази вечер, докато Майлз проучваше материалите в кухнята, Джона имаше първия си кошмар от седмици насам.

Майлз не можа да осмисли веднага звука. Беше почти два часа, предната нощ беше на работа и всичко това, прибавено към събитията от деня го бе изцедило до край. Когато чу виковете на Джона, тялото му се разбунтува. Съзнанието му се върна бавно, сякаш се движеше през стая, пълна с мокър памук, а когато тръгна към стаята на детето, беше по-скоро проява на павловия рефлекс[1], отколкото съзнателно действие да помогне на сина си.

Беше рано призори. Майлз изнесе Джона на верандата. Когато престана да плаче, слънцето вече беше изгряло. Събота беше. Нямаше училище и Майлз го занесе обратно в леглото и включи кафеварката. Главата му бучеше, взе два аспирина и ги изпи с портокалов сок.

Чувстваше се като препил.

Докато стане кафето, Майлз прегледа още веднъж материалите и своите нови бележки към тях — искаше да ги обхване цялостно, преди да тръгне за работа. Преди да свърши с това, обаче, в кухнята влезе Джона. Седна на масата с подути очи.

— Защо ставаш? — попита Майлз. — Още е рано.

— Не ми се спи — отвърна детето.

— Виждаш ми се уморен.

— Сънувах лош сън.

Думите му изненадаха Майлз. Никога по-рано не помнеше сънищата си.

— Така ли?

Джона кимна.

— Сънувах, че си загинал в злополука като мама.

Майлз отиде откъм неговата страна.

— Това е само сън — му каза той. — Нищо не се е случило.

Джона избърса носа си с опакото на ръката си. В щампованата си със състезателни коли пижама изглеждаше по-малък, отколкото беше.

— Татко?

— Какво има?

— Сърдиш ли ми се?

— Не, разбира се. Откъде ти дойде на ума?

— Вчера въобще не си говорил с мен.

— Съжалявам. Не съм ти бил сърдит. Просто се мъчех да разбера някои неща.

— За мама ли?

Майлз беше изненадан отново.

— Защо мислиш, че е за мама? — попита той.

— Защото пак се занимаваш с ония документи — Джона посочи папката на масата. — Те са за мама, нали?

Майлз кимна след миг.

— Нещо такова.

— Не ги обичам.

— Защо?

— Защото те натъжават.

— Не ме натъжават.

— Да, да, натъжават те — настоя Джона. — И мен натъжават.

— Защото ти липсва мами ли?

— Не — отвърна детето. — Защото те карат да ме забравяш.

От тези думи гърлото на Майлз се сви.

— Това не е вярно!

— Тогава защо вчера не говореше с мен?

А-ха, ще се разплаче и Майлз го притисна към себе си. — Съжалявам, Джона, няма да го допусна отново!

Джона вдигна поглед към него.

— Обещаваш ли?

Майлз направи знака Х през гърдите си и каза с усмивка:

— Разрежи сърцето ми, ако го направя.

— За да умреш ли?

Под режещия поглед на широко отворените очи, точно това му се щеше да направи.

* * *

След като закуси с Джона, Майлз се обади на Сара, за да й се извини. Сара го прекъсна, преди да свърши:

— Няма за какво да се извиняваш Майлз. След всичко, което се случи, беше съвсем очевидно, че имаш нужда да останеш сам. Как се чувстваш днес?

— Не съм много сигурен. Май като вчера!

— Ще ходиш ли на работа?

— Трябва. Чарли се обади. Иска да ме види след малко.

— Ще ми се обадиш ли по-късно?

— Ако имам възможност. Сигурно ще съм много зает.

— С разследването ли?

Майлз не отговори и Сара отметна назад няколко кичура коса.

— Е, ако звъниш и ме няма у дома, ще бъда при мама.

— Добре.

След като остави слушалката, Сара не можа да се освободи от предчувствието за нещо ужасно, което ще се случи.

* * *

Към девет сутринта Чарли работеше в компанията на четвърто кафе, като каза на Медж да не изключва кафеварката. Спал бе само час-два и се бе върнал в участъка преди изгрев-слънце.

Оттогава не спря. Срещна се с Харви, разпита Отис в килията и разговаря с Търмън Джоунз. Възложи на още хора издирването на Симс Едисън. Засега — нищо.

Все пак, беше стигнал до някои решения.

* * *

Майлз пристигна след двадесет минути и свари Чарли да го чака пред кабинета си.

— Как се чувстваш? — попита го той, като си помисли, че видът му не беше по-добър от неговия.

— Тежка нощ!

— И денят няма да е лек! Искаш ли кафе?

— Изпих сума ти нещо у дома.

— Влез вътре, трябва да поговорим!

След като затвори вратата зад гърба му, Чарли се облегна на бюрото, а Майлз се настани на един стол.

— Преди да започнем — каза Майлз, — искам да знаеш, че работя по случая от вчера и мисля, че съм стигнал до някои идеи…

Чарли поклати глава и не го остави да довърши.

— Виж какво, Майлз, не съм те извикал за това. В момента искам ти да слушаш онова, което аз ще ти кажа.

Нещо в израза на лицето му подсказа на Майлз, че няма изгледи да хареса това, което предстоеше да чуе. Той се напрегна.

Чарли погледна теракотения под, после отново Майлз.

— Нямам намерение да увъртам. Твърде отдавна се познаваме — млъкна.

— Какво има?

— Днес ще освободя Отис Тимсън.

Майлз отвори уста, но преди да каже каквото и да било, Чарли вдигна ръце.

— Преди да решиш, че бързам да се отърва, по-добре ме чуй! Нямам никакъв избор при досегашното количество улики. След като си тръгна вчера, аз отидох да говоря с Ърл Гетлън.

Разказа на Майлз за разговора си в затвора.

— Значи, разполагаш с необходимото доказателство — заяви Майлз.

— Задръж малко! Нека да ти кажа, че в евентуалните му свидетелски показания има някои много сериозни слаби места. От чутото стигнах до извода, че Търмън Джоунз ще го излапа с парцалите, а нито едно жури на света няма да повярва и на една дума, казана от него.

— Ами остави тази работа на журито! — сопна се Майлз. — Не можеш просто така да го пуснеш на свобода.

— Ръцете ми са вързани. Повярвай ми! Цяла нощ не съм спал и работих по случая. В момента не разполагаме с достатъчно основания да го задържаме. Особено пък, след като Симс хвана гората.

— Какво имаш предвид?

— Симс. Издирваме го от вчера на обяд. След като излиза оттук, той изчезва. Никой не може да го открие, а Харви не е склонен да ни остави да продължим, ако първо не разговаря с него.

— Но Отис си го признава, за Бога.

— Нямам избор — повтори Чарли.

— Той уби жена ми — каза Майлз през стиснати зъби.

Чарли никак не искаше да каже това, но се налагаше.

— Това не е само мое решение. Лишени от Симс, в момента нямаме нищо под ръка и ти го знаеш. Харви Уелмън заяви, че при сегашното състояние на нещата, Районната прокуратура не може в никакъв случай да повдигне обвинение.

— Харви ли те накара да направиш това?

— Говорих с него сутринта, както и вчера следобед. Повярвай ми, поведението му е повече от почтено! Тук няма никакъв личен момент! Човекът си върши работата.

— Дрън-дрън.

— Постави се на негово място, Майлз!

— Не искам да се поставям на негово място! Искам да се повдигне обвинение в убийство срещу Отис!

— Знам, че си ядосан…

— Не съм ядосан, Чарли. Толкова ми е писнало, че няма да повярваш!

— Знам, но още не сме свършили. Трябва да разбереш, че макар да го освободим сега, това не означава, че няма да бъде обвинен в бъдеще. Просто в момента не разполагаме с достатъчно основания да го задържим. Пътната полиция също възобновява следствието. Краят още не е настъпил.

— Но Отис ще излезе на свобода.

— Ще има мярка за неотклонение. Дори да го обвиним в извършеното престъпление, той пак ще излезе, знаеш го!

— Тогава, обвини го в убийство!

— Без Симс? Без доказателства? Не виждам начин!

Понякога Майлз ненавиждаше наказателното производство. Погледът му зашари наоколо, преди да спре отново на Чарли.

— Говори ли с Отис? — попита той накрая.

— Опитах тази сутрин. Адвокатът му беше там и не му позволи да отговори на повечето от въпросите. Не получих никаква информация, която да ми бъде от полза.

— Дали ще е от полза, ако аз опитам?

Чарли поклати глава.

— Няма никаква възможност за това, Майлз!

— Защо?

— Не мога да позволя такова нещо!

— Защото става дума за Миси ли?

— Не. Заради каскадите, които си изпълнил вчера!

— За какво става дума?

— Отлично знаеш за какво става дума!

Чарли наблюдаваше реакциите на Майлз, но такива не последваха. Той стана.

— Ще бъда откровен. Отис не пожела да отговори на каквито и да е въпроси, свързани с Миси, но с готовност даде информация за поведението ти вчера. И така, сега аз ще те попитам: Какво се случи в колата?

Майлз се размърда на стола си.

— На пътя излезе ракун[2] и трябваше да спра внезапно.

— Наистина ли ме мислиш за толкова глупав, та ми поднасяш тая история?

Майлз сви рамене.

— Именно това се случи.

— А ако Отис каже, че си го направил, просто за да се удари?

— Значи, лъже!

Чарли се наведе напред.

— А когато казва, че си насочил пистолета към главата му, макар да е бил на колене и с вдигнати ръце, също ли лъже?

Майлз се въртеше притеснено на мястото си.

— Трябваше да държа положението под контрол — отвърна мъгляво той.

— И според теб, това е бил правилният начин да го направиш?

— Виж какво, Чарли, никой не е пострадал!

— Значи, според теб, всичко си е съвсем наред?

— Да.

— Е, адвокатът на Отис застъпва по-различно становище. А също и Клайд. Заплашват, че ще заведат дело срещу теб.

— Дело?

— Разбира се — превишаване пределите на необходимата принуда, заплаха, полицейско насилие, всичко ще им свърши работа. Търмън има няколко приятели в АСГП[3], които също възнамеряват да се включат.

— Но нищо не се е случило!

— Няма значение, Майлз. Имат право да завеждат каквото си пожелаят дело. Но трябва да ти съобщя, че искат от Харв да повдигне и криминални обвинения.

— Криминални?

— Така казват.

— Нека да отгатна: Харви ще им играе по свирката, нали?

Чарли поклати глава.

— Известно ми е, че двамата с Харви не се спогаждате, но аз работя с него от дълги години и знам, че в повечето случаи е прав. Снощи беше доста разгорещен, но когато се видяхме тази сутрин каза, че изглежда няма да го направи…

— Значи, няма проблеми! — прекъсна го Майлз.

— Не ме остави да довърша — казва Чарли. — Макар да не повдига криминални обвинения, това не значи, че всичко минава метър. Той отлично знае, колко дълбоко си обвързан с тази история и макар да му е ясно, че нито имаш право да пускаш Симс на своя глава, нито да поемаш отговорност за ареста на Отис, все пак си човек. Той проявява разбиране към чувствата ти, но това не променя факта, че си действал незаконосъобразно, най-меко казано. И поради тази причина, той ми каза, че по негово мнение, най-добре би било в момента да бъдеш освободен от длъжност — с право на заплащане, разбира се, — докато всичко това се изясни!

Чертите на Майлз изразяваха дълбоко смайване.

— Да ме освободят от длъжност? Мен?

— За твое собствено добро е! След като се поуталожат страстите, Харви смята, че ще накара Клайд и адвоката да отстъпят. Но ако действаме така, сякаш нищо извънредно не се е случило, той не гарантира, че ще успее да разубеди Клайд.

— Всичко, което направих беше, че арестувах човека, който уби жена ми…

— Направил си много повече от това и ти го знаеш.

— Значи, ще се подчиниш?

След един продължителен момент, Чарли кимна.

— Мисля, че съветът му е добър, Майлз! За твое собствено добро е!

— Нека го кажем с две думи: Отис излиза на свобода, независимо от това, че е убил моята жена, а мен ме вдигат на трупчета, заради това, че съм го арестувал.

— Щом така искаш да разглеждаш нещата.

— Те са си такива!

Чарли поклати глава и отвърна с равен глас:

— Не, не са такива! И след известно време, когато няма да си толкова разгорещен, сам ще го разбереш! Засега обаче си официално освободен от длъжност.

— Стига, Чарли, не го прави!

— За добро е. И каквото и да правиш, не нажежавай обстановката! Ако разбера, че притесняваш Отис или слухтиш там, където не ти е мястото, ще бъда принуден да предприема допълнителни действия и тогава няма да имам възможност да проявя снизходителност.

— Това е нелепо!

— Така стоят нещата, приятелю, съжалявам! — Чарли стана и се отправи към Майлз. — Но, както ти казах, още нищо не е свършило. След като доведем Симс, ще се поразровим около версията му. Може би не само той е чул казаното…

Майлз хвърли значката си на бюрото, преди Чарли да е довършил. Кобурът с пистолета висна на облегалката на стола.

Затръшна вратата зад гърба си.

Двадесет минути по-късно, Отис Тимсън беше на свобода.

* * *

Излетял от кабинета на Чарли, Майлз влезе в колата си, а главата му се въртеше от събитията през последните двадесет и четири часа. Завъртя ключа, машината изрева и потегли рязко, като се прехвърли във външната лента, преди да е изправил колата.

Отис беше на свобода, а той беше освободен от длъжност.

В това не можеше да има никаква логика. Тоя свят се бе побъркал напълно.

Понечи да се прибере, но се отказа, защото Джона щеше да забележи колата му от дома на мисис Кноулсън и щеше да се прибере, а точно сега не беше в състояние да се изправи лице в лице с него. Не и след разговора от тази сутрин. Трябваше му време да се успокои, да измисли какво да му каже.

Трябва да се посъветва с някого, някой, който да му помогне да се ориентира във всичко това.

Нямаше движение, Майлз направи обратен завой и тръгна да търси Сара.

[1] Иван Петрович Павлов, световноизвестен руски физиолог (1849–1936), станал масово популярен с известния експеримент с куче, което в хода на серия опити, започва да прави връзка между светването на лампа и следващото го подаване на храна. — Б.пр. ↑

[2] Миеща мечка. — Б.пр. ↑

[3] Американски съюз за граждански права. — Б.пр. ↑

Глава 27

Сара беше с майка си в дневната, когато видя Майлз да паркира отпред. Понеже не знаеше абсолютно нищо за събитията напоследък, Морийн отвори входната врата и го посрещна с широко отворени обятия.

— Каква приятна изненада! — извика възторжено тя. — Не очаквах, че ще наминеш по това време!

Майлз измърмори някакъв поздрав, докато тя го прегръщаше, но отказа кафе. Сара светкавично предложи да се поразходят и протегна ръка към мантото си. След минута бяха отвън. Морийн, приела погрешно случилото се като „млади хора, които искат да останат насаме“, поруменя, докато ги гледаше да се отдалечават.

Отидоха в горичката, където бяха с Джона в Деня на благодарността. Майлз не продумваше. Сви юмруци и кокалчетата му побеляха, преди да ги отпусне отново.

Седнаха на един повален боров дънер, обрасъл с папрат и мъх. Майлз продължаваше да свива и да отпуска юмруци и Сара протегна ръка към тях. След малко той се отпусна и пръстите им се сплетоха.

— Лош ден, а?

— Може да се каже.

— Отис?

Майлз изръмжа:

— Отис, Чарли, Харви, Симс. Всички!

— Какво стана?

— Чарли пуска Отис. Казва, че не разполагаме с достатъчно доказателства по случая.

— Защо? Нали има свидетели?

— И аз така смятах, но както изглежда, фактите не струват пукната пара в този случай — той откърти парче кора от дънера и го хвърли гневно встрани. — Чарли ме освободи от служба.

Тя присви очи, сякаш не е чула добре.

— Моля?

— Тази сутрин. Затова ме е викал.

— Шегуваш се!

Той поклати глава.

— Не.

— Не разбирам…

Но тя разбираше много добре. Дълбоко в себе си разбираше, дори в минутата, когато каза противното.

Той хвърли ново парче кора.

— Каза, че поведението ми по време на ареста било незаконосъобразно и ме освобождава, докато случаят се изясни. Но това не е всичко — той млъкна, загледан право напред. — Адвокатът на Отис и Клайд иска да заведе дело срещу мен. И като капак на всичко, възможно е да бъде повдигнато обвинение за криминална проява.

Тя не знаеше какво да каже. Не намира подходящите думи. Майлз издиша дълбоко и пусна ръката й, сякаш му трябваше повече свободно пространство.

— Как ти се струва? Аз им докарвам човека, който е убил жена ми и като награда за това ме освобождават. Той се измъква, а аз съм обвинен — обърна се към нея. — Има ли някаква логика във всичко това?

— Не, няма! — отвърна честно тя.

Майлз поклати глава и отново се обърна настрани.

— А и Чарли — старият добър Чарли — и той им играе по свирката. Мислех го за приятел!

— Той ти е приятел, Майлз. Много добре го знаеш.

— Не, не го знам. Вече не.

— Значи, ще повдигнат обвинение срещу теб?

Майлз сви рамене.

— Биха могли. Според Чарли, Отис и адвоката му можело да бъдат убедени да се откажат от тази идея. Това е втората причина за освобождаването ми.

Сара беше объркана.

— Защо не започнеш от самото начало? Какво всъщност ти каза Чарли?

Майлз повтори разговора. Когато свърши, Сара отново пое ръката му.

— Не мисля, че Чарли се е огънал и те е предал. По-скоро прави това, което смята, че е най-добро за теб.

— Ако искаше да помогне, можеше да задържи Отис в ареста.

— Но как да го направи без Симс?

— Трябваше да предяви обвинение в убийство. Ърл Гетлън потвърждава версията — какво повече иска? Нито един съдия в района не би пуснал Отис под гаранция. Ясно е, че Симс в края на краищата ще цъфне отнякъде. Той не е много по далечните пътешествия. Сврял се е някъде наблизо. Бих могъл да го открия за два часа и да го накарам да напише нотариално заверени показания. И ще го направи, повярвай ми, след като поговоря с него!

— Но нали си освободен от длъжност?

— Не започвай и ти като Чарли! Не съм в настроение да слушам!

— Не говоря като него, Майлз. Просто не искам да затъваш в нови неприятности. А и Чарли казва, че разследването ще бъде възобновено.

Той я погледна особено.

— Значи, мислиш, че просто трябва да се откажа от цялата работа?

— Не казвам такова нещо…

Майлз я прекъсна:

— Какво казваш, тогава? Защото ми се струва, че ме съветваш да се оттегля и да започна да се надявам, че нещата ще завършат добре — не я изчака да отговори. — Е, не мога да го направя, Сара! Да бъда проклет, ако допусна Отис да се измъкне невредим, след онова, което направи.

Без да иска, тя си спомни предната вечер. Запита се кога ли е разбрал, че си е отишла.

— Но какво ще стане, ако в крайна сметка Симс не се появи? — попита най-накрая тя. — Или ако преценят, че не разполагат с достатъчно доказателства, за да се явят в съда? Тогава какво ще правиш?

Очите му се присвиха.

— Защо постъпваш така?

Сара посърна.

— Как?

— Поставяш всяко нещо под въпрос.

— Просто не искам да извършиш нещо, за което да съжаляваш впоследствие.

— Какво се предполага, че трябва да означава това?

Тя стисна ръката му.

— Че понякога нещата не стават така, както ни се иска.

Той я изгледа продължително, чертите му се втвърдиха, ръката му беше безжизнена. Студена.

— Не вярваш, че е той, нали?

— Сега не говоря за Отис. Говоря за теб.

— Аз пък говоря за Отис — пусна ръката й и се изправи. — Двама души потвърждават факта, че Отис направо се е похвалил с убийството на жена ми, а точно в тоя миг вероятно е на път за вкъщи. Пускат го на воля, а ти искаш да седя мирен и нищо да не правя. Ти го видя. Видя що за човек е и много искам да чуя какво мислиш по въпроса. Мислиш ли, че е убил Миси или не?

Притисната в ъгъла, тя отговори припряно:

— Не знам какво да мисля изобщо!

Тя казваше истината, но не това искаше да чуе той. Майлз се извърна — не искаше да вижда лицето й.

— Е, аз съм убеден — каза той. — Сигурен съм, че е той и ще го докажа по един или друг начин. И не ме интересува какво мислиш по въпроса. Тук става дума за моята жена.

Моята.

Преди да успее да каже и дума, той стана да си върви. Сара скочи и се втурна след него.

— Чакай… Майлз… Не си отивай!

Той не спря и отговори през рамо:

— Защо? За да се заяждаш още ли?

— Не се заяждам, Майлз! Просто искам да помогна.

Той спря и се обърна към нея.

— По-добре недей! Не ми трябва твоята помощ. А и това поначало не е твоя работа!

Тя примигна от изненада, поразена от тези думи.

— Разбира се, че е моя работа! Безпокоя се за теб.

— Щом е така, когато друг път те потърся, за да ме изслушаш, недей да ми четеш проповеди! Просто му изслушай!

С тези думи той остави Сара в горичката, напълно объркана.

* * *

Харви влезе в кабинета на Чарли с доста уморен вид.

— Нещо за Симс? Чарли поклати глава.

— Още не. Изчезнал е! Сякаш е потънал вдън земя.

— Мислиш ли, че ще се появи?

— Трябва. Няма къде да ходи. Спотаил се е някъде, но не може да го прави дълго време.

Харви затвори непринудено вратата зад гърба си.

— Току-що говорих с Търмън Джоунз — каза той.

— И?

— Продължава да настоява за обвинение, но мисля, че зад това стои Отис. Самият той май не е особено ентусиазиран от идеята.

— Какво ще рече това?

— Не съм много сигурен още, но имам усещането, че в крайна сметка ще се отдръпне. Той най-малко от всичко иска да даде повод на всичко живо в участъка да започне да рови около клиента му, а много добре знае, че точно това ще се случи, ако продължава да настоява за обвинение. И освен това, той ясно съзнава, че стигне ли се до съд със съдебни заседатели, те ще бъдат много по-склонни да застанат на страната на един шериф, отколкото на човек като Отис. Особено като се има предвид, че Майлз не е стрелял.

Чарли кимна.

— Благодаря ти, Харви!

— Няма защо.

— Нямам предвид информацията ти.

— Знам какво имаш предвид. Но дръж Майлз изкъсо няколко дни, докато отмине бурята! Ако направи нещо глупаво, всичките ни козове изгарят и аз ще трябва да повдигна обвинение.

— Добре!

— Ще говориш ли с него?

— Да, ще му кажа!

Дано има уши да ме чуе.

* * *

Брайън се върна за коледната ваканция по обяд и Сара въздъхна с облекчение — най-после един човек, с когото можеше да си поговори. Цяла сутрин отбягваше любопитните попълзновения на майка си. Брайън ядеше сандвич и разказваше за училище: как върви? — добре — как са бележките? — добре — как се чувства там? — добре.

Изглеждаше малко по-зле от последния път, когато го видя. Беше бледен, а тенът му бе като на човек, който много рядко напуска библиотеката. Макар да разправяше, че се е изтощил от изпитите, Сара се запита дали наистина се чувства добре в това училище.

Като го гледаше отблизо, тя си мислеше, че прилича на наркоман.

Тъжното в случая беше, че независимо колко много го обичаше, тя не би се изненадала, ако истината се окажеше именно такава. Винаги е бил прекалено чувствителен и останал сам, пред лицето на непознати изпитания, лесно би могъл да стане плячка на нещо подобно. Нещо такова се бе случило с една нейна съученичка по време на първата й година в колежа и това момиче в много отношения й напомня Брайън. Тя напусна преди началото на втория семестър и Сара не се бе сещала за нея от години. Но сега, като гледаше Брайън, не можеше да се освободи от мисълта, че той изглеждаше точно като нея.

Ама и ден се оформяше.

Морийн, естествено, обсъди външния му вид и сложи нови сандвичи в чинията му.

— Не съм гладен, мамо! — протестира той и блъсна наполовина пълната чиния встрани, докато Морийн най-после се предаде и я занесе на мивката, прехапала устни.

След обяда, Сара отиде с него до колата, за да донесат нещата му.

— Мама е права, да знаеш — видът ти е ужасен!

Той извади ключовете от джоба си.

— Благодаря ти, сестричке, много си любезна!

— Труден ли беше семестърът?

Брайън вдигна рамене.

— Ще оцелея! — отвори багажника и хвана една чанта.

Сара го принуди да я пусне и стисна ръката му.

— Ако искаш да поговориш за нещо с мен, знаеш, че съм на разположение, нали?

— Да, знам.

— Сериозно говоря! Даже и да е нещо, за което смяташ, че не бива да ми се казва.

— Чак толкова ли зле изглеждам? — попита Брайън с вдигнати вежди.

— Мама смята, че се дрогираш!

Беше лъжа, наистина, но той нямаше да хукне сега да пита майка им дали е лъжа, или не.

— Е, кажи й, че не го правя! Просто много ми е трудно да свикна с училището. Но ще се оправя — пусна крива усмивка. — Впрочем, този отговор е и за твоя употреба.

— За моя?

Брайън посегна към друга чанта.

— Мама няма да допусне, че се дрогирам, дори да ме свари в спалнята с игла във вената. Ако бе казала, че се тревожи от това, че моите съквартиранти ми правят живота черен от завист, защото съм много по-умен от тях, можех и да ти повярвам.

Сара се разсмя.

— Може би си прав!

— Ще се оправя, наистина! А ти как я караш?

— Горе-долу! В петък свършвам училище, след което ще имам няколко свободни седмици.

Брайън й подаде платнена торба с мръсно бельо и попита:

— И учителите ли имат нужда от почивка?

— По-голяма отколкото учениците, ако искаш да чуеш истината.

Брайън затвори багажника и се наведе за чантите. Сара погледна над него, за да се увери, че майка им не се е показала от къщата.

— Слушай, знам, че едва си дошъл, но искаш ли да поговорим?

— Естествено. Това тук може да почака — той седна върху чантите и се облегна на колата. — Какво има?

— Става дума за Майлз. Имал е някаква разправия днес и това не е въпрос, по който мога да разговарям с мама. Знаеш каква е!

— Каква разправия?

— Мисля, че последния път ти казах за неговата жена, убита преди две години от шофьор, който избягал след инцидента. Не го намерили и Майлз не може да го преживее. Вчера изникна нова информация и той арестувал един. Но с това нещата не свършват. Майлз малко попрекалил. Снощи ми каза, че за малко не убил арестувания.

Брайън изглеждаше смаян и Сара бързо поклати глава.

— Нищо лошо не е станало… нищо особено. Никой не е пострадал, но… — тя скръсти ръце, искаше да прогони тази мисъл. — Както и да е, днес го освободили от служба, но не това всъщност ме притеснява. С две думи казано, арестуваният е освободен и аз не знам какво да направя. Майлз не е в състояние да разсъждава съвсем трезво и се опасявам да не би да стори нещо, за което да съжалява после.

Сара мълча известно време и продължи:

— Цялата работа се усложнява от обстоятелството, че между Майлз и оня човек съществува стара вражда. Макар и освободен, Майлз няма да отстъпи. А пък онзи човек… не е някой, с когото да искаш да се разправяш.

— Но нали току-що каза, че е трябвало да го пуснат?

— Да, но Майлз не иска да приеме този факт. Трябваше да го чуеш днес. Даже не слуша какво му говоря. Част от мен иска да се обадя на началника му и да съобщя чутото, но той вече така или иначе е освободен от служба и никак не искам да му навличам допълнителни неприятности. Ако пък си трая… — тя млъкна, преди да срещне погледа на брат си. — Какво трябва да направя, според теб? Да чакам какво ще стане? Да се обадя на шефа? Или да стоя настрани?

Брайън мълча дълго, преди да отговори.

— Мисля, че отговорът на този въпрос зависи от чувствата ти към него и от това докъде, според теб, е способен да отиде.

Сара заби пръсти в косите си.

— Точно там е въпросът! Аз го обичам. Знам, че ти нямаше голяма възможност да си поговориш с него, но той наистина ме направи щастлива през тия няколко месеца. И сега… цялата тази работа ме плаши. Не искам да ставам причина за уволнението му, но от друга страна, наистина се безпокоя за онова, което може да направи.

Брайън остана дълго неподвижен.

— Не можеш да затваряш някого, ако е невинен, Сара — каза накрая той.

— Не от това ме е страх.

— А какво, допускаш, че той ще подгони оня човек?

— А ако се стигне дотам? — тя си спомни изпълнените с неукротима ярост очи на Майлз. — Мисля, че е в състояние да го стори.

— Не можеш да го оставиш да извърши такова нещо.

— Значи, да се обадя?

Брайън я погледна строго.

— Не мисля, че имаш избор!

След като си тръгна от Сара, Майлз прекара няколко часа в издирване на Симс. Но както и Чарли, нямаше късмет.

Мина му през ума да отиде отново при Тимсън, но отпъди тази мисъл. Не защото нямаше време, а защото си спомни какво стана в кабинета на Чарли същата сутрин.

А и вече нямаше пистолет.

Макар че, у дома имаше друг.

* * *

Същия следобед два пъти се обадиха на Чарли по телефона. Майката на Симс се интересуваше защо изведнъж всичко живо се е втурнало да търси сина й. Когато я попита какво има предвид, тя отвърна:

— Майлз Райън се изтърси у дома със същите въпроси, които ми зададе и ти.

Чарли остави слушалката, свъсил вежди. Майлз бе пренебрегнал всичко, което си приказваха тая сутрин.

Второто обаждане беше от Сара Ендрюз.

След като си казаха дочуване, Чарли обърна стола към прозореца и се загледа в паркинга, без да престава да върти един молив между пръстите си.

След миг се обърна и запрати парчетата от счупения молив към кошчето за боклук.

— Медж? — излая той.

Тя се показа на вратата.

— Намери ми Харис! Веднага!

Нямаше нужда да й казва два пъти. След минута Харис стоеше пред бюрото.

— Отиваш към Тимсън! Да не те виждат, но дръж под око всеки, който отива натам или се връща! Ако нещо ти се стори необичайно, повтарям: каквото и да е, искам веднага да съобщиш по радиото. Не само на мен — по радиото! Не искам тази вечер никакви неприятности там, ясно ли е?

Харис преглътна и кимна. Не беше нужно да му се обяснява кого трябва да дебне.

След като излезе, Чарли посегна да се обади на Бренда. Знаеше, че и той ще остане до късно.

Обзе го усещането, че цялата работа започва да се изплъзва от контрола му.

Глава 28

Моите нощни посещения приключиха след една година — така внезапно, както бяха започнали. Същото се случи и с дебненето пред училището на Джона, и с визитите на местопроизшествието. Единственото място, което продължих да посещавам, беше гробът й. То бе включено в седмичната ми програма и аз не пропуснах нито един четвъртък. В пек и дъжд, ходех там и извървявах пътеката до гроба й. Вече не се притеснявам, че някой ме вижда. И всеки път нося цветя.

Спирането на останалите посещения дойде изненадващо. Макар да си мислите, че изтеклата година е намалила силата на моята фиксидея, причината изобщо не беше в това. Също както изведнъж се появи желанието да ги наблюдавам и аз не можех да му устоя, пак изведнъж ме завладя мисълта, че трябва да ги оставя да си живеят в мир, без да се навирам около тях.

Никога няма да забравя деня, в който това стана.

Беше първата годишнина от смъртта на Миси. За една година промъкване в мрака бях станал почти невидим. Познавах всяка гънка на терена и вече стигах до къщата за половината от първоначално необходимото време. Превърнах се в професионален воайор[1]. Освен че надничах направо през прозорците, аз си носех и бинокъл, вече месеци наред. Случваше се, нали разбирате, да има хора — я по пътя, я из дворовете — и аз не можех да се приближа достатъчно до къщата. Друг път, Майлз дърпаше завесите на дневната, но понеже не можех да си начеша крастата при провал, трябваше да измисля нещо друго. Бинокълът реши проблема. Недалеч от техния имот, на брега на реката, расте огромен дъб. Могъщите му клони са гъсти и успоредни на земята. Точно там установявах понякога своя бивак. Открих, че ако се изкача достатъчно високо, мога безпрепятствено да гледам право в прозореца на кухнята. Наблюдавах часове наред, докато Джона си легне и Майлз остане сам в кухнята.

За тази година и той като мен, се промени.

Макар да продължаваше да се занимава с папката, вече не го правеше толкова редовно, както преди. Колкото повече набъбва броят на месеците, изтекли след смъртта на Миси, толкова повече отслабваше неговата натрапчива идея да ме открие. Не че бе загубил интерес, а просто трябваше да започне да се примирява с реалността. По това време вече знаех, че следствието е в задънена улица. Допусках, че и Майлз си дава сметка за това. Вечерта на годишнината, след като Джона си легна, той пак извади досието. Само че не започна да го изучава, както правеше преди. Запрелиства страниците, без да се зачита и без да нанася бележки, все едно че разглежда фотоалбум, който събужда у него някакви спомени. След малко бутна папката настрани и потъна в спалнята.

Когато разбрах, че няма да се върне, аз се смъкнах от дървото и се запромъквах към верандата.

Там забелязах, че макар пердето да беше спуснато, прозорецът беше оставен открехнат, за да улови нощния бриз. От моя наблюдателен пункт виждах части от стаята. Видях и седналия на дивана Майлз. До него имаше голяма кутия, а от ъгъла на лицето му разбрах, че гледа телевизия. Като притиснах ухо до процепа на прозореца, аз наострих уши, но не можах да разбера нищо. Дълго време не се чуваше говор, имаше най-различни други звуци, после преплетена и неясна реч. Отново погледнах Майлз и разбрах. Личеше по очите му, по гънката на устата, по начина му на седене.

Той гледаше видеозаписи.

Като установих това, аз затворих очи и се помъчих да разпозная гласовете. Чух Майлз, чух писъците на дете. И ето, някъде в далечината се разнася още един глас, слаб, но отчетлив. Нейният.

На Миси.

Беше изумително, неописуемо и за момент имах чувството, че се задушавам. След цяла година наблюдение над Джона и Майлз бях свикнал с мисълта, че ги познавам, но чутият тази вечер глас обърна всичко с главата надолу. Не познавах Майлз, не познавах Джона. Имаше наблюдение и проучване, имаше знание и макар да притежавах част от него, съществуваше друга, върху която никога не можех да сложа ръка.

Слушах като прикован на онова място.

Гласът й заглъхна. След миг чух смеха й.

Този смях ме накара да подскоча вътрешно, а погледът ми се насочи светкавично към лицето на Майлз. Исках да видя реакцията му, макар да знаех каква може да бъде. Щеше да гледа втренчено, потънал в спомени, с насълзени от безсилен гняв очи.

Но грешах.

Той не плачеше. Усмихваше се с най-нежен израз срещу екрана.

И в този миг разбрах, че трябва да спра.

* * *

След това посещение вярвах най-чистосърдечно, че никога повече няма да се върна при къщата им. През последвалата година се опитах да продължа живота си както преди и външно погледнато, успях. Околните започнаха да ми казват, че изглеждам по-добре, че пак съм предишният аз.

Част от мен вярваше, че е така. С изчезването на натрапчивата идея, сметнах, че кошмарът е приключил. Не онова, което бях извършил, не обстоятелството, че убих Миси, а онова натрапчиво чувство за вина, което не ме напусна нито за миг през първата година.

Тогава не разбирах, че терзанието и чувството за вина никога не са ме напускали. Те бяха само приспани, също както мечките зиме, хранейки се от собствената си същност, в изчакване на следващия сезон.

[1] Човек, който получава сексуално задоволяване чрез наблюдение на сексуални действия на други. — Б.пр. ↑

Глава 29

Малко след осем сутринта в неделя някой почука на вратата на Сара. След кратко колебание тя стана да види кой е. Докато вървеше към вратата, част от нея се надяваше да е Майлз.

Другата част се надяваше да не е.

Дори хванала дръжката на вратата, тя още не знаеше какво да каже. Много зависеше от самия него. Дали знаеше, че се е обаждала на Чарли? И ако знаеше, дали се сърди за това? Дали беше наранен? Дали ще проумее, че го е направила, защото не виждаше никакъв друг изход?

Когато отвори, обаче, тя се усмихна облекчено.

— Здрасти, Брайън — каза тя. — Какво те води насам?

— Искам да си поговорим!

— Разбира се… влизай!

Той влезе след нея и се настани на дивана. Сара седна до него.

— Е, какво има? — попита тя.

— В края на краищата, ти се обади на шефа, нали?

Сара прокара длан по косите си.

— Да. Както ти сам каза, нямах друг избор.

— Защото си убедена, че ще подгони оня, когото е арестувал — продължи Брайън.

— Не знам какво точно ще направи, но съм достатъчно уплашена, за да се опитам да го предотвратя.

Той кимна леко.

— Майлз знае ли, че си се обаждала?

— Майлз ли? Откъде да знам?

— Не си ли говорила с него?

— Не. Откакто си тръгна вчера. Звънях му няколко пъти, но го няма у тях. Непрекъснато ми се обажда телефонният секретар.

Той притисна основата на носа си с пръсти.

— Бих искал да знам нещо — каза Брайън и гласът му прозвуча неестествено силен в тишината на стаята.

— Какво? — попита тя озадачена.

— Искам да знам наистина ли допускаш, че Майлз е способен да отиде толкова далеч?

Сара се наведе напред и поиска да го погледне в очите, но той я отбягна.

— Не мога да чета мисли, но ми се струва, че да, би могъл.

— Мисля, че трябва да кажеш на Майлз да се откаже от цялата работа.

— От коя работа?

— Оня, дето го е арестувал… да го остави на мира!

Сара го гледаше напълно объркана. Той обърна най-после към нея пълнен с молба поглед.

— Трябва да го накараш да разбере! Говори с него!

— Опитвах, нали ти казах.

— Опитай по-сериозно!

Сара се дръпна назад и свъси вежди.

— Какво става тук?

— Просто питам какво смяташ, че може да направи Майлз.

— Но защо? Защо е толкова важно за теб?

— Какво би станало с Джона?

Тя премигна.

— Джона?

— Майлз ще помисли за него, нали? Преди да направи каквото и да е?

Сара бавно поклати глава.

— Искам да кажа, не би рискувал да отиде в затвора, нали?

Тя протегна ръка към неговите и ги хвана насила.

— Я почакай малко! Спри малко с въпросите! Кажи ми, какво става?

* * *

Ето го часът на истината, причината, заради която дойдох тук. Най-после дойде време да призная стореното.

Защо тогава, просто не дойдох да го кажа? Защо зададох толкова много въпроси? Отново ли търсех изход, нова възможност да запазя тайната погребана? Една част от мен, лъгала толкова време, може би се е стремяла към това, но другата, по-добрата, за нея наистина мисля, че се мъчеше да предпази сестра ми.

Трябваше да се убедя, че нямам избор.

Знаех, че думите ми ще я наранят. Сестра ми е влюбена в Майлз. Видях ги в Деня на благодарността, видях как се гледат един друг, непринудеността, с която се отнасят един към друг, нежната целувка, с която се разделиха. Тя обича Майлз и Майлз я обича, това поне знам. А Джона обича и двамата.

Предната вечер най-после разбрах, че повече не мога да крия. Ако Сара наистина мисли, че Майлз е способен да вземе нещата в свои ръце, значи моето мълчание може да стане причина за съсипването на още хора. Миси умря заради мен. Не бих понесъл нова ненужна трагедия.

Но за да спася себе си, за да запазя един невинен човек, за да предпазя Майлз Райън от самия него, ще трябва да принеса в жертва сестра си.

Тя, преживяла толкова много, ще трябва да погледне Майлз в очите, с ясното съзнание, че собственият й брат е убил жена му, да се изправи пред реалния риск да го загуби, в резултат от това. Как би могъл той занапред да я погледне?

Честно ли е да я жертвам? Тя е просто един невинен човек. Думите ми ще я разкъсат между любовта й към Майлз Райън и любовта й към мен. Но колкото и да не ми се ще, нямам друг избор.

Знам — казах прегракнало, — кой караше онази кола.

Тя ме погледна, сякаш не разбираше смисъла на казаното.

Така ли?

Аз кимнах.

Именно тогава, в дългата пауза, която предшестваше въпроса й, тя започна да проумява причината за моето посещение. Тя се смачка като балон, от който са изпуснали малко въздух. Не отклоних погледа си от нея нито за миг.

Бях аз, Сара — прошепнах съвсем тихо. — Аз съм оня човек.

Глава 30

При тези думи Сара се дръпна назад и погледна брат си така, сякаш го вижда за пръв път.

— Не исках да стане така! Толкова много… съжалявам…

След като замлъкна, неспособен да продължи по-нататък, Брайън заплака.

Не с потиснатите, протяжни звуци на тъгата, а с болката на дете. Раменете му се тресяха неудържимо като в спазматичен пристъп. До този момент, Брайън нито веднъж не бе плакал, заради стореното и сега, щом започна, изобщо не знаеше дали ще може някога да спре.

По средата на този пристъп на мъка, Сара го прегърна и този допир направи престъплението му да изглежда още по-ужасно, защото си даваше сметка, че въпреки стореното, сестра му ще продължи да го обича. Тя не пророни и дума, но докато плачеше, започна да движи длан нагоре-надолу по гърба му. Брайън се наклони към нея, вкопчил се здраво, сякаш уплашен, че ако я пусне, всичко помежду им ще се промени.

Но той знаеше, че вече се е променило.

Не знаеше колко време е плакал, а когато спря, започна да разказва на сестра си как точно беше станало.

Не я лъжеше.

Не й казва нищо за посещенията си.

През цялата изповед, Брайън не вдигна поглед. Не искаше да види нито жалост, нито ужас, не искаше да се види отразен в нейните очи.

В края на разказа си обаче си наложи да срещне погледа й.

Там не видя нито любов, нито прошка.

В очите на сестра му имаше само страх.

* * *

Брайън остана със Сара през по-голямата част от предобеда. Тя му зададе много въпроси. Докато й отговаряше, той всъщност разказа отново случилото се. Някои от въпросите, като например този защо не е отишъл в полицията, не получиха смислен отговор. Бил е в шок, бил е уплашен, после било изтекло много време.

Както самият Брайън, Сара оправда решението му и като него самият, тя го постави под съмнение. Обсъждаха цялата история в подробности, но накрая млъкнаха и Брайън разбра, че е време да си тръгва.

По пътя към вратата, той погледна назад.

Отпуснала рамене на дивана като някаква старица, сестра му бе заровила лице в длани и тихо плачеше.

Глава 31

По същото това време Чарли Къртис вървеше по пътеката към къщата на Майлз Райън. Беше облечен е в униформа. Беше първата неделя от години, в която нямаше да отиде с Бренда на черква, но както й бе обяснил преди това, нямаше никакъв избор. Не и след вчерашните два разговора.

Не и след като през по-голямата част от нощта бе наблюдавал тази къща, пак заради проклетите обаждания.

Почука на вратата. Майлз отвори по джинси, спортна фланелка и бейзболна шапка. Дори да беше изненадан от посещението на Чарли, не го показа с нищо.

— Трябва да поговорим! — започна Чарли без предисловие.

Майлз сложи ръце на кръста, без да крие яда си от действията на Чарли.

— Ами говори!

Чарли повдигна периферията на шапката си.

— На верандата ли да го направя, където Джона може да чуе или ако искаш, да идем на двора! Ти решавай — не мен ми е все едно!

След малко Чарли се бе подпрял на колата си със скръстени на гърдите ръце. Майлз стоеше срещу него. Слънцето беше все още ниско и той трябваше да присвива очи срещу полегатите му лъчи.

— Искам да знам дали си правил опити да издириш Симс Едисън! — хвана бика за рогата Чарли.

— Питаш или вече знаеш?

— Питам, защото искам да разбера дали няма да започнеш да ме лъжеш право в очите.

След миг Майлз погледна встрани.

— Да, ходих да го търся.

— Защо?

— Защото ти сам каза, че не можете да го откриете.

— Ти си освободен от служба, Майлз! Знаеш ли какво означава това?

— Не съм правил нищо официално, Чарли.

— Това е без значение. Дадох ти недвусмислена заповед и ти не се подчини. Просто имаш късмет, че Харви Уелмън не знае нищо. Но аз не съм в състояние да ти прикривам задника вечно, а от друга страна съм твърде стар и уморен, за да се забърквам в подобни тъпотии — той пристъпи от единия крак на другия. — Трябва ми папката, Майлз!

— Моята?

— Искам я в качеството й на доказателство!

— Доказателство за какво?

— Отнася се до смъртта на Миси Райън, нали? Искам да се запозная с бележките ти!

— Чарли…

— Говоря сериозно! Или ми я предаваш доброволно, или ще я получа със сила! И в единия, и в другия случай, ще я получа!

— Защо го правиш?

— Надявам се да ти набия малко мозък в главата. Явно, не си чул и една дума от онова, което ти казах вчера, затова ти го повтарям: Стой настрана от всичко това и ни остави да си свършим работата!

— Добре!

— Искам да ми дадеш дума, че ще престанеш да търсиш Симс и ще стоиш далеч от Отис Тимсън!

— Градът е малък, Чарли. Какво да направя, ако случайно се натъкнем един на друг?

Чарли присви очи.

— Уморих се от твоите игрички, Майлз! Искам едно нещо да ти бъде ясно: ако приближиш Отис на повече от тридесет метра, както и къщата му или местата, където прекарва времето си, аз ще те пратя в затвора!

Майлз гледаше Чарли и не вярваше на ушите си.

— За какво?

— За посегателство върху личността.

— Посегателство върху…

— За оная малка каскада, която си изпълнил в колата — поклати глава. — Ти явно не разбираш, че си потънал до ушите в неприятности. Или стой настрани, или ще се видиш зад решетките!

— Това е лудост…

— Ти докара нещата дотам! В момента си до такава степен извън себе си, че не знам какво друго да направя. Знаеш ли къде прекарах нощта? — не дочака отговор. — В колата, ей-там по-надолу, за да не ти хрумне да щукнеш нанякъде. Знаеш ли какво ми причинява мисълта, че не мога да ти имам доверие, след всичко, което ни е минало през главите заедно? Това е гадно чувство и не искам да го преживявам отново. Така че, ако нямаш нищо против — не мога да те принудя да го направиш — ще ти бъда особено благодарен, ако заедно с папката, ми предадеш и останалите си оръжия, тия, които държиш у дома. Когато всичко приключи, ще ти ги върна. Ако не го направиш, ще трябва да те поставя под наблюдение и повярвай ми — ще го направя! Няма да можеш да си купиш едно кафе, без някой да те наблюдава. Искам да знаеш също, че имам хора около Тимсън и там те очакват.

Майлз упорито отказа да срещне погледа му.

— Той е карал оная кола, Чарли!

— Убеден ли си в това наистина? Или просто ти трябва изход — какъвто и да е?

Главата на Майлз се дръпна рязко назад.

— Не е честно!

— Не ли? Аз говорих с Ърл, не ти. Аз съм прегледал всяко действие на пътната полиция. И ти казвам: няма никакви улики, които да правят Отис съпричастен към този случай.

— Ще намеря улики…

— Не, няма да намериш нищо! — озъби се Чарли. Това е истината! Няма да намериш нищо, защото си вън от играта!

Майлз не отговори и след продължителна пауза Чарли сложи ръка на рамото му.

— Ние продължаваме да разследваме случая. Имаш моята дума! — шерифът въздъхна дълбоко. — Не знам… може би ще открием нещо. И ако го сторим, аз ще съм първият, който ще дойде при теб, за да ти признае, че не съм бил прав, а Отис ще си получи заслуженото! Става ли?

Майлз стискаше зъби и като разбра, че няма да дочака отговор, Чарли продължи:

— Знам, колко е тежко…

При тези думи Майлз разтърси рамене, за да отблъсне ръката на приятеля си. Очите му блестяха.

— Не, не знаеш! — рязко каза той. — И никога няма да узнаеш, Чарли. Бренда си е жива и здрава, не забравяй това! Всяка сутрин се събуждаш в същото легло и можеш да й се обадиш, когато пожелаеш. Никой не я е прегазвал най-хладнокръвно, никой не се е отървал безнаказано заради нейното убийство. И запомни ми думите, Чарли, никой няма да го направи и в този случай!

Въпреки думите на Майлз, десет минути по-късно, Чарли напусна къщата с папката и оръжията в ръце. Никой от двамата не пророни дума.

Нямаше и нужда. Чарли си вършеше работата.

А Майлз щеше да свърши своята.

* * *

Останала сама, Сара седеше в дневната, безчувствена за всичко наоколо. Дори след като престана да плаче, тя не помръдваше, защото и най-лекото движение щеше да разбие на пух и прах крехкия й самоконтрол.

Такава каша!

Нямаше воля да се ориентира в чувствата си — те бушуваха в нея, неотличими едно от друго.

Как, Господи, се случи всичко това? Не злополуката — това можеше да разбере. Поне откъм видимата му страна. Беше ужасно и направеното от него след това беше много лошо, независимо какво мисли тя по въпроса. Но все пак, беше злополука. Убедена беше. Брайън не е могъл да я избегне, както и тя не е могла.

И докато мигнеш, Миси Райън беше мъртва.

Миси Райън.

Майката на Джона.

Жената на Майлз.

Ето, в това нямаше никакъв смисъл.

Защо Брайън удря точно нея?

И защо, сред всички останали мъже по земята, точно Майлз се появи после в нейния живот? Не беше за вярване и седнала сега на дивана, тя не бе в състояние да свърже всичко, което научи: ужаса на изповедта на Брайън и очевидното чувство за вина, което го мъчеше… собствения си гняв и отвращение от извършеното от него по-късно… неотвратимото убеждение, че ще продължи да обича брат си и занапред…

А Майлз…

О, Господи… Майлз…

Какво да прави сега? Да му се обади и да разкаже всичко? Или да изчака малко, да се успокои и да измисли как точно да го каже?

Както бе чакал Брайън?

О, Господи…

Какво ще стане с Брайън?

Ще влезе в затвора…

Стана й зле.

Да, той заслужаваше това, независимо, че й е брат. Престъпил бе закона и трябва да си плати.

А трябва ли? Това бе нейното братче, още дете, когато е станало и при това, без вина от негова страна.

Внезапно й се прииска, Брайън да не бе споделял с нея.

Но вътре в сърцето си тя знаеше защо го направи. Две години Майлз е плащал цената на това мълчание.

А сега ще плати Отис.

Тя си пое дълбоко дъх и притисна слепоочията си с пръсти.

Не, Майлз няма да стигне дотам. Или?

Може би не сега, но то ще продължи да го яде отвътре, докато продължава да смята, че Отис е убиецът и един ден би могъл да…

Поклати глава — самата мисъл й беше противна.

И пак не знаеше какво да направи.

Нито имаше някакъв отговор, когато след няколко минути на прага й застана Майлз.

* * *

— Здравей! — каза късо той.

Сара го гледаше като в шок и не можеше да отлепи ръка от дръжката на вратата. Беше напрегната като струна, чувствата й я носеха в разни посоки.

Кажи му веднага, нека да се свърши…

Изчакай, първо да решиш как да го кажеш…

— Как си? — попита Майлз.

— Ами… аз… такова… — запелтечи тя. — Влез!

Тя му направи път и Майлз затвори вратата зад гърба си. Поколеба се за миг, после отиде до прозореца, дръпна завесите и погледна навън, след това обиколи дневната, явно разстроен. Спря пред камината, несъзнателно оправи снимка на Сара със семейството й, като я обърна към стаята. Сара стоеше в средата на помещението и не помръдваше. Имаше нещо сюрреалистично в цялата сцена. Наблюдаваше го и в главата й се въртеше една-единствена мисъл — тя знаеше кой е убил жена му.

— Чарли намина сутринта — обади се внезапно той и гласът му я върна към действителността. — Прибра ми папката за Миси.

— Съжалявам!

Звучеше абсурдно, но не можа да измисли нищо друго.

Майлз не обърна внимание.

— Каза още, че ще ме арестува, ако си покажа носа около Отис Тимсън.

Този път Сара не отговори. Той беше готов да даде воля на гнева си. Нападателният му вид го показваше ясно. Майлз се обърна към нея.

— Можеш ли да си представиш? Аз просто арестувах човека, който е убил жена ми и виж какво стана!

Трябваше да мобилизира всичките си сили, за да запази самоконтрол.

— Съжалявам! — промълви тя втори път.

— И аз. Не мога да търся Симс, не мога да търся улики, не мога да правя нищо. Трябва да си седя у дома и да чакам Чарли да се разправя с всичко.

Тя се прокашля.

— Ами… може пък да се окаже добра идея? Засега?

— Не, не е! Само аз продължих да се ровя в това, след като официалното разследване приключи. Знам повече по случая от всеки друг.

Не, Майлз, не знаеш.

— И какво ще направиш?

— Не знам.

— Ще послушаш Чарли, нали?

Майлз отклони поглед, отказа да отговори и Сара усети как нещо се свива в стомаха й.

— Чуй, Майлз! — започна тя. — Знам, че не ти е приятно да слушаш това, но мисля, че Чарли е прав! Нека други се занимават със случая!

— Защо? За да го провалят още един път ли?

— Той не го е провалил!

Очите му блеснаха.

— Не е ли? Тогава защо Отис продължава да е на свобода? Защо трябваше аз да намеря хората, които го уличиха? Защо още тогава не потърсиха по-упорито уликите?

— Може да не е имало такива — отвърна тя тихо.

— Защо продължаваш да упорстваш? — попита той. — Същото направи и вчера.

— Не, не съм.

— Напротив, направи го! Не слушаше какво ти говоря!

— Не исках да направиш нещо…

Той вдигна ръце.

— Да… знам. Ти и Чарли. И двамата. Никой от двама ви не разбира какво, по дяволите, става тук.

— Естествено, че разбирам — каза тя, като се мъчеше да скрие напрежението в гласа си. — Мислиш, че го е направил Отис и искаш отмъщение. А какво ще стане, ако един ден разбереш, че Симс и Ърл грешат?

— Грешат?

— За онова, което са чули…

— Допускаш, че лъжат? И двамата?

— Не. Само казвам, че е възможно да не са разбрали правилно. Може Отис да го е казал, но все пак да не го е извършил той.

За миг Майлз не можа да проговори от смайване. Сара продължи, като се бореше с буцата в гърлото си.

— Какво ще стане, ако се убедиш, че Отис е невинен? Знам, че двамата не се разбирате…

— Не се разбираме ли? — прекъсна я той. Вторачи се в лицето й, направи крачка към нея… — За какво, по дяволите, приказваш? Той уби жена ми, Сара!

— Не можеш да си сигурен в това.

— Напротив, мога! — приближи още. — Онова, в което не съм сигурен, е защо си толкова убедена в неговата невинност.

Тя преглътна.

— Не казвам, че е невинен! Казвам само, че трябва да оставиш на Чарли тази работа, за да не направиш нещо…

— Какво? Да го убия?

Сара не отговори и Майлз застана пред нея. Гласът му беше необикновено спокоен.

— Както той уби жена ми, това ли искаш да кажеш?

Тя посърна.

— Не говори така! Имаш Джона, за когото трябва да се грижиш.

— Не го намесвай!

— Обаче е така. Ти си всичко, което той има.

— Смяташ, че не го знам ли? Защо мислиш, че не дръпнах спусъка оня ден? Имах възможност, но не го направих — Майлз издиша шумно и се извърна, сякаш съжалил, че е пропуснал възможността. — Да, исках да го убия. Мисля, че той го заслужава — око за око, нали така? — разтърси глава и я погледна. — Искам да си плати! И ще си плати! По един или друг начин!

Като каза това, Майлз рязко се насочи към вратата и я затръшна зад себе си.

Глава 32

Тази нощ Сара не заспа.

Ще загуби брат си.

Ще загуби и Майлз Райън.

Изпъната в леглото, тя си припомняше първия път, когато се любиха в него. Спомняше си всичко — начина, по който я изслуша, когато му каза, че не може да има деца, израза на лицето му, когато й каза, че я обича, как си бяха шепнали часове наред и сигурността, която изпита в обятията му.

Всичко изглеждаше така правилно, така идеално.

Изтеклите часове, след излизането на Майлз, не носеха никакъв отговор. Беше по-объркана от преди. Макар шокът да бе преминал и да беше в състояние да разсъждава ясно, сега разбираше, че каквото и решение да вземе, нищо вече няма да бъде както преди.

Всичко свърши!

Ако не каже на Майлз, как ще го гледа след това? Не можеше да си представи Джона и Майлз в нейния дом, около елхата по Коледа, да развиват подаръци и да се усмихват един на друг, все едно че нищо не се е случило. Не можеше да си представи, че ще погледне снимките на Миси в неговата къща или че ще седне до Джона, като знае, че собственият й брат го е лишил от майка. Нито пък би било справедливо, ако стане подобно нещо. Трябва да му каже истината, ако не за друго, то поне, за да не понесе Отис Тимсън наказание за нещо, което не е извършил.

Освен всичко друго, Майлз имаше право да научи какво е станало с жена му. Той го заслужаваше.

Но ако му каже, тогава какво? Майлз просто ще повярва историята на Брайън и толкова? Не, няма да стане така. Брайън е престъпил закона и след като му каже, ще го арестуват, родителите им ще бъдат съсипани, Майлз няма да я погледне повече и тя ще загуби любимия си.

Сара затвори очи. Тя би могла да живее и по-нататък, без да срещне Майлз.

Но да се влюби в него и да го загуби след това?

И какво ще стане с Брайън?

Прилоша й от тази мисъл.

Стана, обу пантофите си и отиде в дневната, като отчаяно търсеше с какво друго да ангажира съзнанието си. Но и там й се припомни всичко случило се, и там осъзна с пълна сигурност какво именно трябва да направи. Колкото и мъчително да бъде, нямаше как да го избегне.

* * *

Когато на другата сутрин телефонът звънна, Брайън знаеше, че е Сара. Очакваше този звън и вдигна слушалката, преди майка му да стигне до нея.

Сара започна направо, Брайън слушаше внимателно. Накрая каза, че ще го направи. След няколко минути, стъпалата му оставяха леки следи в снега. Брайън отиваше към колата си.

Мисълта му не беше заета с шофирането — мислеше за нещата, които бе казал предния ден. Когато каза на Сара, той знаеше, че тя не може да го запази в тайна. Въпреки притесненията си за него и за своето бъдеще с Майлз, тя щеше да го накара да се предаде. Беше естествено, а и сестра му отлично знаеше какво значи да предадеш някого. Мълчанието й би било предателство от най-долна проба.

Точно поради тия причини й каза.

Брайън я забеляза тъкмо преди да паркира колата си. Седнала на малка пейка пред епископалната черква, с поглед към старинно гробище. Надписите по плочите му почти не се четяха, изтрити от годините. Видя я ясно, още преди да излезе от колата. Изглеждаше отчуждена, напълно отнесена, каквато я бе виждал един-единствен път.

Сара го чу да пристига и се обърна към него, макар че не махна с ръка. След миг Брайън седна до нея.

Навярно Сара се беше писала болна — нейното учебно заведение, за разлика от неговото, започваше ваканцията седмица по-късно. Седнал до нея, той си зададе въпроса какво би станало, ако не се беше върнал за Деня на благодарността, та да види Майлз или пък, ако Отис не бе арестуван.

— Не знам какво да правя — прошепна тя.

— Съжалявам! — отвърна тихо той.

— Има за какво.

Брайън долови горчивината в гласа й.

— Не искам да чувам всичко това още веднъж, но искам да съм сигурна, че ми казваш истината — тя се обърна към него. Бузите й бяха поруменели от студа като нащипани.

— Казах я!

— Имам предвид, като цяло, Брайън. Наистина ли беше злополука?

— Да.

Тя кимна, макар че отговорът му сякаш не я удовлетворяваше. — Не съм спала цяла нощ — каза тя. — За разлика от теб, не ми е безразлично.

Брайън не отговори. Нямаше нищо за казване.

— Защо не ми каза? — попита тя. — Имам предвид, когато се случи.

— Не можах — отвърна Брайън. Тя му зададе същия въпрос и вчера и той даде същия отговор.

Тя остана дълго време безмълвна.

— Ще трябва да му кажеш — промълви най-накрая Сара, зареяла поглед над надгробните плочи. Гласът й звучеше като чужд.

— Знам — отвърна той.

Тя сведе глава и той видя сълзи в очите й. Притесняваше се за него, но не това беше причината за тези сълзи. Седнал редом, Брайън знаеше, че тя оплакваше себе си.

* * *

Сара и Брайън отидоха в къщата на Майлз. Докато тя караше, Брайън гледаше встрани. Движението на колата сякаш изсмукваше енергията му, но той не изпитваше страх от предстоящото. Страхът му, той си даваше сметка, бе преминал в сестра му.

Минаха по моста, поеха по Мадам Моорс лейн, следваха множеството завои, за да стигнат отбивката на Майлз. Сара изравни колата с пикала му и завъртя ключа.

Тя не излезе от колата веднага. Остана на мястото си с ключа в скута. Пое си дълбоко дъх и най-накрая вдигна поглед към него. Устните й се изкривиха в измъчена усмивка, която веднага изчезна. Пусна ключовете в чантичката си, а Брайън отвори вратата. Двамата се отправиха към къщата.

Сара се поколеба пред стъпалата, а Брайън хвърли крадлив поглед към ъгъла на верандата, който му бе така добре познат. В този миг осъзна, че ще каже на Майлз за престъплението, но както стори със сестра си, няма да сподели нищо за останалото.

Сара се стегна, отиде до вратата и почука. След миг Майлз отвори.

— Сара… Брайън… — каза той.

— Здрасти, Майлз — отвърна Сара. Гласът й е изненадващо твърд, помисли Брайън.

Отначало никой не помръдна. Все още ядосани един на друг от предния ден, Майлз и Сара само се гледаха, докато Майлз направи стъпка встрани, за да ги пропусне.

— Заповядайте! — каза той и ги поведе навътре. Затвори вратата зад тях. — Мога ли да ви предложа нещо за пиене?

— Не, благодаря!

— А ти, Брайън?

— Не.

— Е, какво има?

Сара оправи без нужда презрамката си.

— Има нещо, което… искам да кажа, трябва да поговорим с теб — промълви Сара. — Можем ли да седнем?

— Разбира се! — отвърна Майлз. Посочи дивана.

Брайън седна до сестра си, срещу Майлз.

Брайън си пое дълбоко дъх и понечи да заговори, но Сара го прекъсна:

— Майлз… преди да започнем, искам да знаеш, че не бих желала да съм на това място. Повече от всичко на света. Опитай се да не го забравиш! Няма да е лесно за никого от нас!

— За какво става дума?

Сара погледна Брайън. Кимна с глава и гърлото му внезапно пресъхна. Той преглътна мъчително.

— Беше злополука! — каза той.

И се отпушва: думите се леят, каквито ги е репетирал стотици пъти в съзнанието си. Брайън разказва всичко за оная нощ преди две години, като не забравя нищо. Мисълта му обаче не следи думите.

Той наблюдава реакциите на Майлз. Отначало няма такива. Щом Брайън започва, отношението му се променя, той заприличва на човек, който иска да изслуша всичко обективно, без да прекъсва, както са го учили да постъпва като шериф. Брайън, това е ясно, прави самопризнание и Майлз добре е усвоил основната истина, че тишината е най-добрият помощник, за да получиш най-пълни сведения. Едва по-късно, когато Брайън споменава заведението на Рет, той започва да разбира, накъде отиват нещата.

И тогава настъпи шокът. Брайън продължи, а Майлз замръзна, лицето му изгуби цвета си. Дланите му стискаха инстинктивно опорите на стола. Брайън продължаваше. Някъде отдалеч дочу дълбоката въздишка на сестра си, когато описваше самата злополука. Не обърна внимание, продължи нататък и не спря, докато не стигна до следващата сутрин в кухнята, когато реши да си мълчи.

През цялото време, Майлз седеше като истукан и когато Брайън млъкна, имаше нужда от известно време, за да възприеме чутото. После погледът му се фокусира върху него, сякаш го виждаше за първи път.

В известен смисъл, беше така.

— Куче? — проскърца Майлз. Гласът му беше нисък и дрезгав, сякаш не си бе поемал дъх по време на цялата изповед. — Казваш, че е изскочила пред колата, заради някакво куче.

— Да — отвърна Брайън. — Черно куче. Много голямо. Нищо не можех да направя!

Очите на Майлз се свиха леко, той се мъчеше да запази самообладание.

— Защо тогава избяга?

— Не знам. Не мога да обясня защо избягах оная нощ. Просто се видях в колата.

— Защото не помниш! — гневът в гласа на Майлз се усещаше ясно. Едва сдържан, зловещ.

— Не си спомням този период, вярно е.

— Но останалото помниш! Всичко останало от оная нощ помниш добре.

— Да.

— Назови ми тогава истинската причина за бягството си!

Сара протегна ръка и докосна Майлз.

— Той казва истината. Повярвай ми — не би лъгал за това!

Майлз отблъсна ръката й.

— Няма нищо, Сара! — обади се Брайън. — Може да пита всичко!

— Дяволски си прав! — добави Майлз с още по-глух глас.

— Не помня защо избягах — повтори Брайън. — Както казах, не си спомням дори как потеглих оттам. Помня, когато бях вече в колата, това е!

Майлз се надигна застрашително от стола.

— И ти очакваш да ти повярвам? Да повярвам, че Миси е виновна?

— Чакай малко! — Сара се притича на помощ на брат си. — Той ти казва как е станало! Казва истината!

Майлз се обърна към нея.

— Защо, по дяволите, трябва да му вярвам?

— Защото той е дошъл при теб! Защото иска да знаеш истината!

— Иска да науча истината след две години? Откъде знаеш, че точно това е истината?

Чакаше отговор, но преди тя да си отвори устата, той внезапно отстъпи малко назад. Погледна Сара, после Брайън, пак Сара, сякаш преценявайки смисъла на чутото.

Сара знаеше точно, какво ще каже брат й…

Което означава… че тя е знаела за невинността на Отис. Опита се да го възпре. Нека Чарли се заеме, каза тя. Ами ако Симс и Ърл грешат?

Каза го, защото е знаела, че Брайън е виновен.

Нали е много близка с брат си? Нали той е единственият човек, с когото можела да разговаря и обратно?

Мисълта на Майлз, подгонена от гняв и адреналин, скачаше от едно заключение към друго.

Тя е знаела, но не му е казала. Тя е знаела, но… но…

Майлз гледаше Сара, лишен от дар слово.

Не предложи ли тя сама да помага на Джона, макар че не е обичайна практика?

Не се ли сближи и с него? Излиза с него. Изслушва го, опитва да му помогне в живота?

Лицето на Майлз започна да се гърчи от едва сдържана ярост.

Тя е знаела през цялото време.

Тя го е използвала, за да изкупи собствената си вина. Всичко между тях е изградено върху лъжа.

Тя ме е предала.

Майлз стоеше неподвижно, безмълвно, застинал на мястото си.

— Ти си знаела — промълви той най-накрая. — Знаела си, че той е убил Миси, нали?

В този момент Брайън разбра, че не само между тях бе свършено, но че Майлз беше убеден, че изобщо нищо не е имало. Сара беше слисана и отговори така, сякаш това беше повече от очевидно.

— Разбира се, нали затова го доведох тук.

Майлз вдигна ръка, за да я спре и махна към нея с пръст, подчертавайки всяка своя дума.

— Не, не… ти си знаела, че той я е убил и не си ми казала… Затова си знаела, че Отис е невинен… Затова непрекъснато ме караше да послушам Чарли…

Сара разбра внезапно какво има предвид и започна яростно да клати глава.

— Не… почакай… нищо не разбираш…

Майлз я прекъсна, не иска да слуша, всяка негова дума е по-ядовита от предишната.

— Знаела си през цялото време…

— Не…

— Знаела си още в мига, когато се срещнахме.

— Не…

— Затова предложи помощта си на Джона.

— Не…

В един миг сякаш щеше да я удари, но не го направи. Насочи гнева си другаде. Ритна и катурна сервизната масичка и счупи лампата за четене. Сара се дръпна и Брайън се надигна от мястото си, за да я хване. Майлз го сграбчи и завъртя. Беше по-едър и по-силен и Брайън нямаше никакъв шанс срещу него. Майлз изви китката му зад гърба и високо нагоре към плещите. Сара се дръпна инстинктивно в суматохата, без да разбира какво всъщност става. Брайън не се съпротивляваше, макар че остра болка прониза рамото му. Той се сгърчи, очите му бяха затворени, лицето изкривено.

— Спри! Боли го! — изкрещя Сара.

Майлз вдигна предупредително ръка към нея.

— Стой настрана!

— Защо го правиш! Защо трябва да му причиняваш болка?

— Арестуван е!

— Било е нещастен случай!

Но Майлз е излязъл от пределите на здравия разум и продължава да извива ръката на Брайън, блъска го встрани от дивана, встрани от Сара, в посока на изхода. Брайън почти пада и Майлз впива пръсти в плътта му. Майлз блъска Брайън в стената, докато посяга към белезниците, окачени край вратата. Закопчава едната китка, после другата, като стяга силно белезниците.

— Майлз! Почакай! — крещи Сара.

Той отваря вратата и блъска Брайън навън, на верандата.

— Нищо не разбираш!

Майлз не й обръща внимание. Хваща Брайън за ръката и започва да го дърпа към колата. За него е трудно да пази равновесие и той се препъва. Сара се втурва след тях.

— Майлз!

Той се обръща.

— Искам да се махнеш от живота ми — съска Майлз.

Омразата в този глас кара Сара да застине на място.

— Ти ме предаде — казва Майлз. — Ти ме използва — не чака отговор. — Искаше да поправиш нещата — не за мен и Джона — а за себе си и брат си. Мислеше, че като го правиш, ще се почувстваш по-добре.

Тя побледнява и не е в състояние да промълви дума.

— Знаела си от самото начало — продължава той. — И щеше да ме оставиш да си карам така, без да науча никога истината, ако не бе арестуван невинен.

— Не, изобщо не е така…

— Престани с тези лъжи! — избухва той. — Как изобщо можеш да се понасяш!

Казаното я шибва като с камшик и тя проплаква:

— Нищо не разбираш, а и въобще не ти пука!

— Така ли? Не аз съм човекът, който е направил нещо нередно в цялата тази история.

— Нито пък аз.

— И очакваш да ти повярвам?

— Това е истината! — въпреки гнева си, Майлз вижда, че очите й са пълни със сълзи.

Спира за миг, но в погледа му няма и капка съчувствие.

— Ти дори не знаеш каква е истината!

С тези думи той се обръща и отваря вратата на колата. Блъсва Брайън вътре, захлопва вратата и рови в джоба за ключовете. Изважда ги и сяда зад волана.

Сара е сразена и не казва нищо повече. Гледа как Майлз пали колата, натиска газта и потегля. Гумите свистят, колата тръгва на заден към пътя.

Майлз не я поглежда и след миг изчезва.

Глава 33

Майлз караше страшно нервно, като ту натискаше газта докрай, ту скачаше върху спирачките, сякаш искаше да провери кое от двете ще се счупи първо. На няколко пъти Брайън почти падна, когато колата се накланяше на някой завой. Той виждаше от мястото си как се издуват и отпускат мускулите по челюстите на Майлз. Стискаше волана с две ръце и макар да внимаваше за пътя, често-често поглеждаше в огледалото за обратно виждане, в което понякога улавяше погледа на Брайън.

Момчето виждаше гнева в очите на Майлз. Той се отразяваше ясно в огледалото, но в тези очи имаше и нещо друго, нещо неочаквано. Виждаше терзание и си спомни същите тези очи, на погребението на Миси, напразно напрегнати, в усилие да проумеят случилото се. Брайън не знаеше дали тази мъка е заради Миси, Сара или заради двете. Съзнаваше само, че няма нищо общо с него.

С крайчеца на окото си, Брайън виждаше прелитащите край тях дървета. Пътят криволичеше и Майлз отново взе поредния завой, без да намали. Брайън запъна крака, но въпреки тава тялото му политна и той се блъсна в прозореца. Знаеше, че след няколко минути ще минат край мястото, където загина Миси.

* * *

Черквата на Общността на Добрия Пастир се намираше в Полоксвил и шофьорът на нейната камионетка, Бени Уигинз, нямаше нито едно нарушение за целия си петдесет и четири годишен стаж. Макар да се гордееше с това, преподобният щеше да ползва услугите му и при по-малко славна професионална биография, тъй като доброволци не се намираха лесно, а на Бени можеше да разчита при всякакви климатични условия.

Тази сутрин той бе помолил Бени да отиде до Ню Бърн, за да докара събраните там помощи, под форма на храни и дрехи. Той пристигна на мястото, подкрепи се с кафе и две понички, докато други натоварят нещата, благодари на всички и пое по обратния път към черквата.

Малко преди десет, излезе на Мадам Моорс лейн.

Посегна към радиото, с надеждата да намери църковна музика, та да оживи малко атмосферата. Макар пътят да бе хлъзгав, той започна да търси станция.

Пред него, вън от полезрението му, идваше кола, за която не подозираше.

* * *

— Съжалявам — обади се по едно време Брайън. — Не съм искал да стане!

При звука на този глас, Майлз отново погледна в огледалото. Вместо да отговори, обаче, той смъкна малко страничното стъкло.

В колата нахлу студен въздух. Брайън се сви, а разкопчаното му яке се развя под въздушната струя.

Майлз го наблюдаваше в огледалото с необуздана омраза.

* * *

Сара излетя иззад ъгъла, досущ като Майлз, с надеждата да го настигне. Той имаше известна преднина — неголяма, може би една-две минути, — но къде ли е вече? На миля пред нея? Повече? Нямаше представа и когато колата излезе на прав участък, натисна още газта.

Трябваше да го настигне. Не можеше да остави Брайън във властта му, не и след като видя тази неконтролируема омраза, изписана на лицето му, не и след онова, което почти щеше да направи с Отис.

Искаше да бъде там, когато Майлз предаде Брайън, само че не знаеше къде се намира шерифската служба. Знаеше къде е полицията, съдът, даже градският съвет, защото всички бяха в центъра. Но в шерифството не беше ходила никога. Знаеше само, че е извън града.

Би могла да спре и да попита, да провери в някоя телефонна кабина, но така щеше да изостане твърде много. Ако трябва, ще спре. Ако не го настигне в следващите няколко минути…

* * *

Реклами.

Бени Уигинз клати глава. Реклами и още реклами. Само това има по радиото в тия времена. Омекотители за перални, автоаксесоари, алармени инсталации… след всяка песен трябва да слуша производители и търговци, които натрапват стоките си.

Слънцето започна да наднича над върховете на дърветата и внезапният блясък на снега изненада Бени. Той примигва и сваля надолу сенника тъкмо когато радиото млъква за миг.

Още една реклама. Тя обещава да научи детето ви да чете. Посяга към копчето.

Не забелязва, че докато погледът му е отклонен към скалата на апарата, колата тръгва към осевата линия…

* * *

— Сара не знаеше нищо — нарушава тишината Брайън. — Абсолютно нищо!

Брайън не е сигурен, че Майлз го чува през воя на въздушната струя, но е длъжен да опита. Съзнава, че това е последната възможност да говори с Майлз насаме. Който и адвокат да намери баща му, неговият съвет ще бъде да не казва нищо повече от казаното дотук. А на Майлз вероятно ще наредят да стои далеч от него.

Но той трябва да знае истината за Сара. Не толкова с оглед на бъдещето — доколкото можа да види, те нямат такова, а понеже мисълта, че според Майлз, Сара е знаела през цялото време, е непоносима. Не иска Майлз да я мрази. Сара е последният човек, който заслужава това. За разлика от него или Майлз, тя няма абсолютно никаква роля във всичко това.

— Аз не знаех с кого се среща. Бях в колежа и не знаех, че си ти, докато не те видях в Деня на благодарността. А за станалото й казах едва вчера. До вчера тя не знаеше нищо. Знам, че не искаш да ми повярваш…

— А мислиш, че трябва да ти вярвам?

— Тя не знаеше нищо! — повтори Брайън. — Няма защо да те лъжа!

— А за какво би ме излъгал тогава?

Брайън веднага съжали и усети студени тръпки по гърба, когато си представи евентуалния отговор. За отиването на погребението. За кошмарите. За Джона пред училището. За нощните наблюдения над къщата…

Брайън пропъди тези мисли с леко поклащане на глава.

— Сара не е направила нищо лошо — каза той, като заобикаля въпроса.

Но Майлз настоя.

— Отговори ми! — каза той. — За какво би излъгал? Може би, за кучето?

— Не.

— Миси не е изскочила пред колата ти.

— Направи го, без да иска. Не можеше да го избегне. Никой не беше виновен. Просто се случи. Беше нещастен случай.

— Не, не е било нещастен случай! — избухна Майлз. Въпреки шума от въздушната струя, викът му прокънтя в тясното пространство. — Не си внимавал и си я прегазил!

— Не — настоя Брайън. Не го беше страх от Майлз толкова, колкото мислеше, че трябва. Беше спокоен като актьор, който казва репликите си наизуст. Не изпитваше страх. Само усещане за дълбоко изтощение. — Стана точно както ти казвам.

Майлз го посочи с пръст, полуобърнат назад.

— Убил си я и си избягал!

— Не… Спрях и я потърсих. А когато я намерих… — Брайън млъкна.

Видя в съзнанието си неестествено изкривеното тяло на Миси в канавката, загледана в него.

Загледана в нищото.

— Стана ми лошо, сякаш и аз щях да умра — Брайън млъкна и се извърна от Майлз. — Покрих я с одеяло — прошепна той. — Не исках друг да я види в това състояние.

* * *

Бени Уигинз най-после намира мелодия по свой вкус. Снегът блести непоносимо и той се изправя на седалката. Вижда къде кара и връща колата в собственото си платно.

Насрещната кола е вече близо.

Той все още не я вижда.

* * *

При споменаване на одеялото, Майлз се дръпна и Брайън за пръв път усети, че той слуша, независимо от крясъците ск. Брайън продължи да говори, без да си дава сметка за присъствието на Майлз, за студа.

Без да си дава сметка, че вниманието на Майлз е съсредоточено изцяло върху него, а не върху пътя.

— Трябваше да се обадя тогава, вечерта, когато се прибрах у дома. Сгреших. Няма извинение за това и много съжалявам. Съжалявам за това, което ти причиних, което причиних на Джона.

В ушите на Брайън, собственият му глас звучи като чужд.

— Не знаех, че мълчанието причинява по-голямо страдание. Случилото се ме ядеше отвътре. Знам, че не искаш да повярваш, но е така. Не можех да спя. Не можех да ям…

— Не ми пука!

— Не можех да мисля за нищо друго. И не мислех. Даже започнах да нося цветя на гроба й…

* * *

Бени Уигинз най-после вижда колата, когато излиза от поредния завой.

Всичко става толкова бързо, че е направо нереално. Колата идва право срещу него, като набира скорост с ужасяваща неотвратимост. Мозъкът на Бени превключва на максимални обороти, мъчи се да обработи постъпващата с трескава бързина информация.

Не, това не може да бъде… Защо ще кара в моето платно? Никакъв смисъл няма в това… Но той кара в моето платно… Не ме ли вижда? Трябва да ме вижда… Всеки момент ще се прибере.

Всичко това става за две-три секунди, но те стигат на Бени да разбере с положителност, че насрещният шофьор кара прекалено бързо, за да успее да се отклони навреме.

Носят се право един срещу друг.

* * *

Брайън вижда отражението на снега в предното стъкло на другата кола в мига, когато тя излиза от завоя. Той млъква и първата му реакция е да се подпре с ръце в очакване на удара. Дърпа ги силно, белезниците се врязват в китките му, извива гръб и крещи: Внимавай!

Майлз поглежда напред и веднага, по инстинкт, завива волана. Брайън полита настрани и когато главата му се удря в страничното стъкло, той остава поразен от пълната абсурдност на случващото се.

Всичко започна с него, в една кола на Мадам Моорс лейн.

И пак така ще свърши.

Напрегна тяло в очакване на гръмовния сблъсък, който предстои.

Но такъв не последва.

Усети плътен удар, но той беше някъде в задната част на колата, откъм неговата страна. Колата се поусука и излезе от пътя, точно когато Майлз натисна спирачките. Машината влетя в снега и блъсна един пътен знак. Майлз се мъчеше да овладее колата, тя отново се мята и спира в някаква яма.

Брайън се вижда на пода, замаян и объркан, притиснат между седалките: трябва му време, за да се ориентира. Поема си трескаво въздух, сякаш е изплувал от дълбок басейн. Не усеща раните по китките си.

Нито забелязва размазаната по стъклото кръв.

Глава 34

— Боли ли те някъде? Не се движи!

Звуците се усилваха и отслабваха, Брайън стенеше. Мъчеше се да се надигне от пода на колата, а ръцете му бяха закопчани зад гърба.

Майлз отвори своята врата, а после и тази на Брайън. Внимателно го измъкна и му помогна да се изправи на крака. Главата му отстрани беше цяла в кръв. Кръвта се стичаше по бузата. Момчето се опита да ходи само, но залитна и Майлз го прихвана отново.

— Стой така… главата ти кърви. Сигурен ли си, че си добре?

Брайън се олюля лекичко, докато околният свят се въртеше край тях. Трябваше му известно време, за да схване въпроса. Майлз видя в далечината как шофьорът на камионетката излиза от нея.

— Да… мисля… Боли ме главата…

Майлз държеше Брайън за ръка и гледаше към пътя. Шофьорът на камионетката — възрастен мъж — приближи към тях. Майлз наведе Брайън и внимателно прегледа раната, после отново го изправи, с изписано на лицето облекчение. Въпреки шока, Брайън намира за абсурден този израз, с оглед на случилото се през последния половин час.

— Не ми изглежда дълбоко. Повърхностна рана — каза Майлз. После вдигна два пръста и попита: — Колко са?

Брайън присви очи, фокусира ги и каза:

— Два.

Майлз направи нов опит.

— Сега?

— Четири.

— Иначе как виждаш? Петна? Черни ивици по контурите?

Брайън поклати енергично глава, очите му бяха полузатворени.

— Нещо счупено? Ръцете как са? Краката?

Брайън раздвижи крайниците си, все още запазвайки с мъка равновесие. Раздвижи рамене и каза:

— Китките ме болят.

— Чакай така! — Майлз извади ключовете от джоба си и свали белезниците. Брайън моментално вдигна ръка към главата си. Едната китка беше охлузена и болеше, другата беше схваната и неподвижна. Притисна раната на главата си с длан — между пръстите му се процеди кръв.

— Можеш ли да стоиш прав? — попита Майлз.

Брайън все още се олюляваше, но кимна и Майлз се върна към предната врата. На пода се валяше една оставена от Джона фланелка и той я взе. Върна се и притисна с нея раната на Брайън.

— Можеш ли да държиш това така? — попита той.

Брайън кимна и притисна раната и в този момент пристигна другият шофьор, цял пребледнял и уплашен.

— Добре ли сте, момчета? — попита той.

— Да — отговори автоматично Майлз.

Все още силно развълнуван, човекът се обърна към Брайън. Вижда кръвта по бузата му и изкриви устни.

— Доста кърви.

— Не е толкова зле, колкото изглежда — отвърна Майлз.

— Не мислите ли, че му е нужна линейка? Може би, да ида да извикам…

— Нищо му няма! — прекъсна го Майлз. — Аз работя в шерифството. Прегледах го. Ще се оправи!

Брайън се почувства като външен в цялата работа, въпреки болките в китките и главата.

— Вие сте шериф? — човекът направи крачка назад и потърси с поглед подкрепа от Брайън. — Той беше в моето платно. Аз не съм аз виновен!

Майлз вдигна ръце.

— Слушайте!

Погледът на шофьора беше прикован в белезниците, които Майлз още държеше и очите му се разшириха.

— Направих опит да Ви избегна, но вие бяхте в моето платно — каза той.

— Чакайте малко… как се казвате? — попита Майлз, като се мъчеше да овладее положението.

— Бени Уигинз — отвърна човекът. — Не съм превишил скоростта. А Вие бяхте в моето платно.

— Почакайте… — обади се отново Майлз.

— Бяхте отсам осевата линия — настояваше шофьорът. Не можете да ме арестувате! Аз внимавах!

— Нямам намерение да Ви арестувам!

— Тогава, за какво са Ви тия неща? — попита мъжът и посочи белезниците.

Преди Майлз да отвори уста, Брайън се намеси:

— Бяха на моите ръце. Водеше ме в участъка.

Бени ги гледаше, без да разбира каквото и да е, но преди да успее да каже нещо, колата на Сара спря с приплъзване, недалеч от тях. И тримата се обърнаха, докато тя се измъкваше от нея уплашена, объркана и ядосана едновременно.

— Какво стана? — изкрещя тя. Огледа всички и спря поглед върху Брайън. Видя кръвта и пристъпи напред.

— Какво ти е? — попита тя и го дръпна настрани от Майлз.

Макар още замаян, Брайън кимна успокояващо.

— Нищо ми няма!

Тя се обърна побесняла към Майлз.

— Какво си му направил, по дяволите? Удари ли го?

— Не — отговори Майлз. — Беше злополука.

— Мина отвъд осевата линия — намеси се Бени, като сочеше с ръка Майлз.

— Злополука? — попита Сара, обърната към непознатия.

— Аз просто си карах по пътя — обясни той. — И когато излязох от завоя, този човек налетя право отгоре ми. Опитах се да го избегна, но не успях. Той е виновен! Ударих го, но нищо друго не можех да сторя…

— Едва-едва — обади се Майлз. — Одраска задната страна на колата ми и аз изскочих от пътя. Ударихме се съвсем леко.

Сара отново насочи вниманието си към Брайън, като не знаеше какво да мисли.

— Сигурен ли си, че не ти е лошо?

Брайън кимна.

— Какво точно стана?

Брайън отпусна глава след продължителна пауза. Фланелката му беше пропита с кръв.

— Беше злополука! — каза той. — Никой не е виновен! Просто се случи!

Беше истина, разбира се. Майлз не видя камионетката, защото гледаше в този момент назад. Не бе искал да стане така.

Онова, за което Брайън не си даваше сметка беше, че същите думи бе използвал, за да опише случая с Миси, същите думи каза на Майлз в колата, същите думи са звучали в съзнанието му, хиляди пъти през последните две години.

Майлз обаче го забеляза.

Сара отново приближи до Брайън, обгърна раменете му с ръка. Той затвори очи, отново усетил внезапна слабост.

— Ще го заведа в болницата — каза тя. — Трябва да го прегледат.

Започна да го побутва внимателно към пътя.

Майлз пристъпи към тях.

— Не можеш да го направиш…

— Само се опитай да ме спреш! — озъби се тя. — Повече няма да се доближаваш до него!

— Почакай! — каза Майлз и Сара се обърна, за да му хвърли презрителен поглед.

— Няма защо да се тревожиш! Няма да избягаме!

— Какво става тук? — попита Бени и в гласа му се долови паника. — Защо си отиват?

— Не е твоя работа! — отговори Майлз.

* * *

Оставаше му само да гледа.

Не можеше да арестува Брайън в този му вид, нито можеше да напусне местопроизшествието, преди да се разследва случая. Би могъл да ги спре, но Брайън наистина имаше нужда от лекар от една страна, а от друга, ако ги задържи, ще трябва да обяснява, на който ще изяснява случилото се, надълго и широко, а точно в този момент не му беше до това. И така, той наблюдаваше безпомощно събитията. Когато Брайън погледна назад, той чу още един път думите му:

Беше злополука! Никой не е виновен!

Брайън грешеше. Майлз знаеше. Той не гледаше пътя… той дори не бе обърнал лице накъдето трябва, по дяволите… заради онова, което казваше Брайън.

За Сара. За одеялото. За цветята.

Тогава не искаше да му вярва. Сега също не искаше. И все пак… знаеше, че Брайън не лъже за тези неща. Видял бе одеялото, виждал бе цветята на гроба, всеки път…

Майлз затвори очи и се опита да отпъди тези мисли.

Всичко това е без значение и ти го знаеш. Разбира се, че Брайън съжалява. Убил е човек. Кой не би съжалявал?

Точно това крещеше в лицето на Брайън, когато всичко се случи. Когато трябваше да гледа пътя. Но той, пренебрегнал всичко останало, освен гнева си, за малко да налети челно върху човека.

За малко да избие всички.

А след това, макар и ранен, Брайън го прикри. И докато гледаше как се отдалечават, той усещаше, че Брайън винаги ще го прикрива.

Защо?

Защото беше виновен и това беше още един начин да моли за прошка? Да предложи нещо на Майлз? Или наистина вярваше в онова, което казваше?

Може би той така виждаше за себе си нещата. В крайна сметка, Майлз не го направи нарочно, следователно, беше нещастен случай.

Както е станало с Миси?

Майлз поклати глава. Не…

Онова е различно, си казва той. Нито пък Миси е била виновна.

Силен порив на вятъра вдигна снежна вихрушка.

Или е била?

Няма значение, повтори си той. Вече не. Твърде късно е.

Горе на пътя Сара отвори вратата на колата, за да влезе Брайън. Помогна му да се настани и погледна към Майлз, без да крие гнева си.

Без да крие болката, която са й причинили думите му.

Сара не е знаела до вчера, каза Брайън. Тя дори не ми каза кой си.

Само преди малко в къщата изглеждаше така очевидно, че Сара е знаела през цялото време. Но като видя погледа й сега, вече не беше така очевидно. Оная Сара, в която се бе влюбил, не можеше да мами.

Усети как раменете му се отпускат.

Не, Брайън не лъжеше за това. Нито за одеялото и цветята, нито за това, колко много съжалява. И ако казваше истината във всички тези случаи…

Дали не казва истината и за инцидента?

Този въпрос продължаваше да го мъчи, без значение колко упорито се мъчеше да се измъкне от него.

Сара се обърна и отиде откъм шофьорската страна. Майлз знаеше, че все още може да ги спре. Ако наистина иска, може.

Но не го направи.

Трябваше му време за размисъл… за всичко онова, което чу днес, за признанието на Брайън…

И най-вече, реши той, докато Сара се настаняваше зад волана, трябваше му време, за да помисли за нея.

* * *

След няколко минути пристигна патрулна кола на пътната полиция — някой от живеещите наоколо я бе извикал — и огледът започна. Бени тъкмо разказваше своята версия, когато пристигна Чарли. Полицаят поговори малко с него на пътя. Чарли кимна и приближи до Майлз.

Той се бе облегнал на колата, скръстил ръце в размисъл.

Чарли прокара бавно ръка по удареното място.

— Твърде зле изглеждаш за такава нищожна драскотина.

Майлз го погледна изненадано.

— Чарли? Какво правиш тук?

— Чух, че си попаднал в злополука.

— Слуховете се разнасят бързо.

Чарли вдигна рамене.

— Знаеш как става — изтръска снежинките от сакото си. — Как се чувстваш?

— Ами малко поразтърсен.

— Какво стана?

— Загубих контрол. Пътят е хлъзгав.

Чарли очакваше някакво допълнение.

— Това ли е всичко?

— Както сам каза, нищожна драскотина.

Чарли го огледа внимателно.

— Е, ти поне ми изглеждаш невредим. Другият шофьор също май не е пострадал.

Майлз кимна и Чарли се подпря на колата до него.

— Нещо друго да ми кажеш?

Майлз не отговори и Чарли се прокашля.

— Полицаят ми каза, че в колата ти имало още някой. Някой с белезници на ръцете, но дошла някаква жена и го отвела. Казала, че ще го откара в болницата. Та… — Чарли млъкна за миг и придърпа по-плътно сакото си. — Злополуката е едно на ръка, Майлз. Но тук има нещо много по-голямо. Кой беше в колата при теб?

— Не е ударен толкова зле, ако това те притеснява. Прегледах го, ще се оправи!

— Просто отговори на въпроса ми! Вече си загазил доста. Кого водеше?

Майлз пристъпи от крак на крак.

— Брайън Ендрюз — отговори той. — Братът на Сара.

— Значи тя го е отвела в болницата.

Майлз кимна.

— И той е бил човекът с белезниците?

Нямаше смисъл да го увърта. Майлз кимна пак.

— Ти да не би да си забравил, че си освободен от служба? — попита Чарли. — Че нямаш никакво право да арестуваш когото и да е?

— Знам.

— Какво, по дяволите, правиш тогава? Какви са тези толкова спешни случаи, та нямаш време да ни повикаш? — той млъкна и погледна Майлз в очите. — Кажи ми истината… аз така или иначе ще я науча, но предпочитам ти да ми я кажеш. Какъв е случаят? Дрога?

— Не.

— Откраднал е кола?

— Не.

— Сбиване?

— Не.

— Какво тогава?

Макар част от Майлз да напираше да каже шантавата истина, че Брайън е убил Миси, той не намираше верните думи. Още не. Не преди да изясни нещата за себе си.

— Много е объркано, Чарли — промълви най-накрая Майлз.

Чарли пъхна ръце в джобовете.

— Ами опитай, дали пък няма да се ориентирам някак!

Майлз погледна встрани.

— Трябва ми малко време, за да се ориентирам аз самият.

— В какво да се ориентираш? Това е прост въпрос, Майлз.

Хич даже не е.

— Имаш ли ми доверие? — попита внезапно Майлз.

— Да, имам ти доверие. Но не става дума за това.

— Преди да ти разкажа какво е станало, трябва да го обмисля.

— Е, стига вече…

— Моля те, Чарли! Не можеш ли да ми дадеш малко време? Знам, че те държа изправен на нокти последните дни, знам, че правя глупости, но наистина имам нужда от това. И то няма нищо общо с Отис, Симс и останалите. Кълна ти се — няма да се приближавам до тях!

Нещо в тона на тази молба, нещо в объркания израз на очите му, говореше на Чарли, че Майлз наистина се нуждаеше от време.

Това не му хареса, даже никак. Тук ставаше нещо, нещо голямо и това че не знаеше какво е, никак не му харесваше.

Но…

Въпреки нежеланието си, той въздъхна и се отлепи от колата. Не каза нищо, нито погледна назад, защото знаеше, че ако го направи, ще промени мнението си.

Минута по-късно Чарли изчезна.

* * *

Пътният полицай приключи с протокола и си тръгна. Бени също. Майлз остана още близо час, потънал в бъркотията на противоречивите си мисли. Без да обръща внимание на студа, той седеше в колата с отворен прозорец и несъзнателно прекарваше пръсти по волана.

Когато осъзна най-накрая какво трябва да направи, затвори прозореца и запали. Двигателят едва успя да загрее, когато отново спря и излезе от колата. Температурата се бе повишила малко и снегът започваше да се топи. От клоните на дърветата, с тежко пльокане, падаха капки.

Не можеше да не види храстите край пътя. Макар да бе минавал оттук хиляди пъти, до тази сутрин те не му говореха нищо.

Сега ги гледаше и не можеше да мисли за нищо друго. Те не позволяваха да се види поляната и един поглед му стигна да разбере, че спокойно биха могли да попречат на Миси да види кучето.

Вървеше покрай храстите и спря на мястото, където би трябвало да е блъсната Миси. Наведе се, за да погледне отблизо и замръзна. Между храстите имаше подобна на дупка пролука. Не се виждаха следи, но отдолу бяха затъпкани черни листа, а клоните от двете страни бяха изпочупени.

Явно нечий проход.

Черно куче?

Ослуша се за лай. Разгледа дворовете.

Не откри нищо.

Може би беше твърде студено, за да е навън?

Не е разпитвал за куче. И другите не са.

Погледна нерешително към пътя. Пъхна ръце в джобовете. Бяха вкочанени от студ, трудно се подчиняваха, а когато се затоплят, ще започнат да го болят. Това не го засягаше.

Като не знаеше какво друго да направи, Майлз отиде на гробищата, с надежда да проясни мисълта си. Видя ги, преди още да приближи гроба. Подпрени на камъка свежи цветя.

Мисълта му отскочи към Чарли и казаното някога от него:

Като че ли иска да помоли за прошка.

Майлз се обърна и си тръгна.

* * *

Часовете минаваха. Зад прозореца зимното небе беше черно и зловещо.

Сара се отдалечи от прозореца и заброди из жилището. Брайън се върна от болницата. Раната не беше сериозна, само три шева, нищо счупено. Отне им по-малко от час.

Макар да го моли почти на колене, той не пожела да остане при нея. Искал да бъде сам. Сега си бе у дома, с шапка на главата, за да скрие раната от родителите си.

— Не им казвай, какво се случи, Сара! Още нямам сили за това! Искам сам да им кажа. Ще го направя, когато се появи Майлз!

Майлз ще отиде да арестува Брайън! Беше сигурна.

Чудеше се, какво ли го бави толкова дълго.

През последните осем часа настроението й скачаше от гняв към тревога, от разочарование към горчивина и пак обратно. Чувствата й бяха прекалено многобройни и разнообразни, за да се ориентира в тях.

Повтаряше си на ум думите, с които би трябвало да отговори на Майлз, когато се нахвърли върху нея толкова несправедливо.

Значи, мислиш, че ти си единственият наранен, така ли? Че никой друг на този свят не може да разбере? Защо не помисли дали ми е било лесно да доведа Брайън тук тази сутрин? Да предам собствения си брат? А ти? Предала съм те? Използвала съм те?

Грабна дистанционното, прехвърли програмите една след друга, угаси телевизора.

„Успокой се“, каза си тя. „В момента той разбира кой е истинският убиец на жена му. Какво по-тежко от това, особено по този начин, дошло изневиделица. И то от мен!“

И Брайън.

Да не забрави да му благодари, че съсипа живота на всички.

Поклати глава. И това не беше честно. Тогава е бил още дете. Било е нещастен случай. Знаеше, че би дал всичко, за да можеше да върне нещата.

И отново, и отново. Обикаляше дневната, спираше при прозореца. От него — никаква следа. Отиваше до телефона, вдигаше слушалката, за да провери дали има сигнал. Имаше. Брайън обеща да й се обади, щом се появи Майлз.

И така, къде беше Майлз и какво правеше? Събираше подкрепление?

Не знаеше какво да направи. Не можеше да излезе от къщи, не можеше да се обади по телефона. Не и докато сама чакаше да й позвънят.

* * *

Брайън прекара остатъка от деня в стаята си.

Лежеше по гръб и гледаше тавана. Ръцете му бяха прилепени към тялото, краката изпънати. Като в ковчег. Даваше си сметка, че от време на време задремва, защото променящата се светлина правеше предметите в стаята да изглеждат различни. С течение на времето, стените променяха цвета си от бял в сивкав, а после потъваха в сянка, докато слънцето завърши пътя си по небосвода и накрая залезе. Не беше вечерял, нито обядвал.

По някое време майка му почука на вратата и влезе. Той лежеше със затворени очи и се преструваше на заспал. Знаеше, че тя го мисли за болен и я чу да прекосява стаята. Допря челото му с ръка, проверяваше за температура. След минута се прокрадна тихо обратно и затвори вратата зад себе си. Брайън чу приглушените й думи, отправени към баща му.

— Сигурно не е добре — каза тя. — Съвсем е отпаднал.

Когато не дремеше, мислеше за Майлз. Питаше се къде ли е, кога ли ще дойде. Мислеше и за Джона — какво ли ще каже, когато баща му съобщи кой е убил майка му. Мислеше за Сара и за това колко хубаво щеше да е, ако не беше замесена в цялата работа.

Мислеше за затвора.

По филмите затворът е самостоятелен свят. Със собствени закони, собствени царе и пионки, собствени банди. Представяше си мъждивите флуоресцентни лампи, студената безвъзвратност на решетките, трясъка от затваряни врати. Долавяше в съзнанието си шум от течащи тоалетни, човешка реч, шепот, викове и стенания. Представяше си място, където никога не настъпва покой — дори посред нощ. Виждаше себе си, вторачен в бетонни стени, завършващи с бодлива тел, със стражи, насочили нагоре пушките си. Виждаше други затворници, които го наблюдаваха с интерес и се обзалагаха колко време ще издържи. В това отношение не можеше да има съмнение: попадне ли там, ще стане пионка.

Не би могъл да оцелее в такова място.

Домашните звуци замираха един по един и той чу как родителите му си лягат. В процепа под вратата му се прокрадна светлина и бързо угасна. Отново заспа и когато внезапно се събуди, в стаята беше Майлз. Стоеше в ъгъла при гардероба и държеше пистолет. Брайън примигна и усети как страхът го стиска за гушата. Не можеше да диша. Седна в леглото и протегна ръце, за да се защити, когато разбра заблудата си.

Онова, което помисли за Майлз, беше собственото му сако, окачено на рамене.

Майлз.

Той го пусна. Пусна го след инцидента и не идваше.

Брайън се сви на кълбо.

Но той щеше да дойде.

* * *

Сара чу почукването малко преди полунощ и погледна през прозореца към входната врата, макар че знаеше кой бе дошъл. Отвори вратата, а Майлз не се усмихваше, не се мръщеше, не помръдваше. Очите му бяха подути и зачервени от умора. Стоеше в коридора с вид, сякаш изобщо не искаше да е тук.

— Кога научи за Брайън? — попита рязко той.

Сара не откъсваше очи от неговите.

— Вчера — отвърна тя. — Каза ми вчера и аз бях също така ужасена, както и ти.

Устните му, сухи и напукани, се залепиха.

— Добре!

Като каза това, той се обърна, за да си тръгне и Сара протегна ръка.

— Почакай… моля те…

Той се обърна.

— Било е нещастен случай, Майлз — каза тя. — Ужасен, ужасен нещастен случай. Не е трябвало да се случва и е ужасно несправедливо, че е станало с Миси. Убедена съм в това и ми е много мъчно за теб.

Тя млъкна, с мисълта дали думите й достигат съзнанието на Майлз. Лицето му беше стъклено, непроницаемо.

— Обаче? — каза той. Във въпроса нямаше и следа от чувство.

— Няма обаче. Просто не забравяй това! Няма извинение за бягството му, но случилото се е злополука!

Зачака отговора му. Такъв не последва и тя пусна ръката му. Той понечи да си тръгне.

— Какво ще направиш? — попита тя най-накрая.

Майлз гледаше встрани.

— Той уби жена ми, Сара. Той престъпи закона.

Тя кимна.

— Знам.

Майлз безмълвно поклати глава и тръгна по коридора. След минута го видя да се качва в колата и да потегля.

Сара се върна на дивана. Телефонът беше на сервизната масичка и тя знаеше, че скоро ще иззвъни.

Глава 35

Майлз се питаше къде да отиде, какво да направи. Какво да прави сега, след като знае истината. Отговорът при Отис беше лесен. Нямаше какво да му мисли, нямаше какво да се обсъжда. Нямаше значение дали всички факти пасват в картината и дали хипотезата беше прекалено удобна. Той отлично знаеше, че Отис го ненавижда достатъчно, за да посегне на жена му и това стигаше. Отис заслужаваше всяко наказание, което законът би му наложил.

Само че нещата не стояха така.

Разследването не стигна доникъде. Досието, което сам той събира с такъв труд цели две години, нищо не значеше. Симс и Ърл, и Отис нищо не значеха. Нямаше отговор на загадката, докато без всякакво предупреждение се изтъпани на прага му, облечен в яке и готов да зареве.

И сега, той искаше да разбере:

Това имаше ли някакво значение?

Две години от живота му бяха минали с мисълта, че има. Плакал бе нощем, стоял бе буден до късно, пропушил бе, борил се бе, уверен, че един ден отговорът ще промени всичко. Този отговор заприлича на неизчезващ и недостижим мираж на хоризонта. И ето че сега го държеше в шепата си. Едно обаждане и той ще бъде отмъстен.

Можеше да го направи. Но какво би станало, ако при по-внимателно вглеждане се окаже, че отговорът не е онова, което е очаквал? Ако убиецът не е бил пиян, не е враг? Ако станалото не е резултат от безотговорно поведение? Ако се окаже пъпчив юноша с увиснали гащи и тъмна коса, който се е побъркал от страх и се кълне, че е било нещастен случай, който не е могло да бъде избегнат?

Тогава има ли значение?

Как да се отговори на този въпрос? Дали да прибави към паметта на жена си своите мъки от последните две години, както и дълга към сина си и закона, за да стигне до някакъв реално измерим отговор? Или да извади от получената сума възрастта на момчето, неговия страх и очевидната мъка, заедно със своята любов към сестра му и да сведе така резултата до нула?

Не знаеше. Онова, което знаеше е, че когато шептеше името на Брайън, в устата му оставаше горчилка. Да, имаше значение. Със сигурност знаеше, че винаги ще има и той трябваше да направи нещо по този въпрос.

В съзнанието си не виждаше никакъв друг изход.

* * *

Мисис Кноулсън бе оставила лампите да светят и те хвърляха жълтеникаво сияние върху пътеката, когато Майлз приближи до вратата. Долови лек дъх на пушек от камината, тихо почука и след това внимателно отключи и отвори вратата.

Задрямала под одеялото на люлеещия се стол, цяла в бръчки и побеляла, тя приличаше на гном. Телевизорът работеше, но звукът бе намален до краен предел и Майлз се промъкна вътре. Главата й се килна на една страна и тя отвори очи с весел поглед, който сякаш не помръкваше никога.

— Съжалявам, че закъснях толкова много! — каза той и мисис Кноулсън кимна.

— Спи в задната стая — обади се тя. — Опита се да те дочака.

— По-добре, че не е успял — отвърна Майлз. — Да ти помогна ли до стаята, преди да го взема?

— Няма нужда! Не ставай глупак! Стара съм, но още мога да се движа сама.

— Знам. Благодаря ти за днес.

— Оправи ли се всичко?

Макар че Майлз не й бе казвал какво точно става, тя забеляза тревогата в очите му, когато я попита дали ще гледа Джона след училище.

— Не.

Тя се усмихна.

— Винаги има утрешен ден.

— Да. Знам. Как беше той днес?

— Уморен. Малко тихичък. Не пожела да излезе и затова пекохме сладки.

Не искаше да каже, че е разтревожен, но и нямаше нужда да го казва. Майлз знаеше какво има предвид.

Като благодари още веднъж, той отиде в задната стая и пое Джона в обятията си, като внимаваше главата му да остане на рамото му. Той не помръдна и Майлз разбра, че беше изтощен.

Като баща си.

Запита се дали няма пак да го нападнат кошмари.

Отнесе го назад към къщи, сложи го в леглото. Зави го, включи нощното осветление и приседна на ръба на леглото. На бледата светлина изглеждаше по-малък и уязвим. Обърна се към прозореца.

Видя луната между завесите и посегна да ги затвори. Усети студа през стъклото. Вдигна завивката по-нагоре и прокара пръсти през косите на момчето.

— Знам кой го е направил — пошепна Майлз, — но не знам дали да ти кажа.

Джона дишаше равномерно, клепачите му не трепваха.

— Искаш ли да узнаеш?

В мрака на стаята, Джона мълчеше.

* * *

След малко Майлз излезе от стаята и взе бира от хладилника. Окачи сакото си в дрешника. На пода беше кутията с видеозаписите и след миг той посегна към нея. Занесе кутията в дневната, остави я на масичката и свали капака.

Взе наслуки една касета, пъхна я във видеото и се облегна назад.

Отначало екранът остана тъмен, после картината не беше на фокус и най-после всичко беше както трябва. Около масата в кухнята беше пълно с деца: крачета и ръчички се мятаха във въздуха като знаменца във ветровит ден. Част от родителите стояха наоколо, а други ту влизаха, ту излизаха от кадъра. Гласът зад кадър беше неговият.

Джона имаше рожден ден и образът му изпъкваше увеличен. Той е на две години. Настанен на високо столче, блъска с лъжица по масата и доволно се хили при всеки удар.

Появява се Миси с поднос кексчета. В едно от тях стърчат две запалени свещи и тя го оставя пред Джона. Тя пее „Честит рожден ден“ и родителите се присъединяват. За броени минути, ръце и лица са омазани с шоколад до неузнаваемост.

Камерата увеличава Миси и Майлз чува гласа си да я вика. Тя се обръща и се усмихва, очите й са пълни с радост и живот. Тя е съпруга и майка, влюбена в живота, който води. Картината потъмнява и идва нова сцена — Джона разопакова подаръците си.

След това лентата скача месец напред — Деня на влюбените. Обстановката беше романтична и Майлз си я спомня много добре. Той лично бе подредил тънкия порцелан, а винените чаши блещукаха на променливата светлина от свещите. Вечерята беше сготвил той: пълнена сепия с омар и скариди, лимонов сос, ориз и спаначена салата. Миси се обличаше в спалнята — беше я помолил да не излиза, преди всичко да е готово.

Хваща я в кадър, когато влиза в стаята и вижда масата. Тази вечер тя няма нищо общо с майката и съпругата от рождения ден. Сега изглежда като на премиера в Париж или Ню Йорк. Облечена е в черна официална рокля, носи мънички овални обеци, косата й е на кок, а няколко тънки къдрици очертават лицето.

— Много е красиво! — шепне тя. — Благодаря ти, скъпи!

— Като теб! — отвръща Майлз.

Той помни, че го помоли да изключи камерата, за да седнат на масата. Помни и как се любеха след вечеря часове наред, сред чаршафи и завивки. Потънал в спомена за оная нощ, той почти не чу тихия глас:

— Това мами ли е?

Майлз натисна стопа на дистанционното и се обърна, за да види Джона в края на коридора. Изпита чувство за вина и знаеше, че му личи, но се опита да го скрие с усмивка.

— Какво има, шампионе? Нещо ти пречи да спиш ли?

Джона кимна.

— Чух някакъв шум и се събудих.

— Съжалявам, сигурно съм бил аз.

— Това мами ли беше? — повтори въпроса си момчето. Гледаше Майлз с тежък, неподвижен поглед. — На телевизора?

Майлз долови тъгата в гласа му, сякаш току-що се бе счупила любима играчка. Майлз тупна с ръка до себе си, без да знае какво точно да каже.

— Ела тук! Седни до мен!

След кратко колебание, Джона се изкатери горе. Майлз прехвърли ръка през раменете му. Джона го гледаше в очакване и почесваше бузата си.

— Да, това беше твоята мами — каза накрая Майлз.

— Защо е на телевизора?

— Това е запис. Правехме ги с видеокамера, когато ти беше малък.

— Така ли? — посочи кутията. — Това там все записи ли са?

Майлз кимна.

— И там ли е мами?

— На някои.

— Мога ли да ги гледам заедно с теб?

Майлз придърпа момчето към себе си.

— Късно е, Джона… аз свършвах и без това. Може би, друг път.

— Утре?

— Може би.

Джона изглеждаше удовлетворен от такова решение, поне за момента, и Майлз посегна зад гърба му, за да загаси лампата. Легна назад и Джона се сви до него. При загасена лампа, клепачите му се отпуснаха. Майлз усети, че дишането му се забавя. Прозя се.

— Тате.

— Какво?

— Защото си пак тъжен ли гледаш тия записи?

— Не.

Майлз погали Джона по косата.

— Защо трябваше да умре мама?

Майлз стисна очи.

— Не знам.

Гърдите на Джона се надигаха и отпускаха. Нагоре-надолу. Дишаше дълбоко.

— Бих искал да си е тук!

— И аз.

— Тя никога няма да се върне — това не беше въпрос, а констатация.

— Няма.

Джона не каза нищо повече и след малко заспа. Майлз го държеше в прегръдките си. Джона беше толкова мъничък, почти като бебе, и той долавяше лекото ухание на шампоан от косата му. Целуна го по косата, после допря буза до главата му.

— Обичам те, Джона!

Отговор не последва.

Трудно беше да стане от дивана, без да го събуди, но все пак той занесе сина си в леглото втори път за тази нощ. Излезе, като остави вратата полуотворена.

Защо трябваше да умре мама?

Не знам.

Майлз се върна в дневната и прибра касетата обратно в кутията. Щеше му се Джона да не бе я видял, да не бе заговорил за Миси.

Няма да се върне никога.

Няма.

Върна кутията в дрешника, изпълнен със страхотна болка.

* * *

Застанал в мразовития мрак на задната веранда, Майлз дърпаше дълбоко от цигарата — трета за тази вечер — и гледаше тъмните води на реката.

Стоеше тук, откакто прибра кутията, като се мъчеше да забрави разговора с Джона. Беше уморен и ядосан, не му се щеше да мисли за Джона или за онова, което ще му каже. Не искаше да мисли за Сара и Брайън, за Чарли или Отис, нито за шмугналото се през храстите черно куче. Не искаше да се сеща за одеяла и цветя, нито за завоя на пътя, откъдето тръгна всичко.

Искаше да се вцепени. Да забрави. Да се върне назад във времето преди всичко това.

Искаше си живота обратно.

Встрани виждаше собствената си сянка, хвърлена от светлината на къщата. Преследваше го като мислите му.

Брайън ще бъде освободен, помисли си той, дори да го предаде в участъка.

Можеха да го поставят на изпитателен срок, може би ще му вземат книжката, но няма да попадне зад решетките. Бил е непълнолетен, когато е станало, налице са смекчаващи обстоятелства, съдията ще отчете мъката и страданията му, ще прояви съчувствие.

А Миси няма да се върне.

Времето минаваше. Запали нова цигара и я изпуши. По небето плаваха черни облаци. Луната надничаше през тях над водата. Дворът се осветяваше леко. Слезе от верандата и стъпи на плочите, с които бе настлал пътеката. Тя водеше до малка, покрита с ламарина, барачка, в която държеше градинските инструменти, косачката, препаратите против насекоми, туба бензин. Докато бяха заедно, това си беше неговото място и Миси рядко надничаше там.

Беше го направила обаче в оня последен ден…

По плочите имаше малки локви и той усети как се плиска водата от стъпките му. Пътеката се виеше покрай къщата и една върба, която посади специално за Миси. Тя винаги бе искала да има върба в двора си — смяташе ги за романтични и тъжни едновременно. Мина покрай направена от автомобилна гума люлка, после покрай забравена от Джона навън кола. След няколко крачки стигна барачката.

Беше заключена с катинар и Майлз протегна ръка над вратата, за да вземе ключа. Катинарът се отвори с мазно щракване. Отвори вратата и отвътре го лъхна дъх на застояло. На полицата имаше фенерче и той го запали. Огледа се. Започнала от ъгъла паяжина, се протягаше към малкото прозорче.

Когато преди години заминаваше, неговият баща му остави на съхранение някои неща. Бяха в голяма метална кутия, чийто ключ Майлз не получи. Катинарчето обаче беше съвсем малко и с един удар на чука се счупи. Майлз вдигна капака.

Няколко албума, подвързан в кожа журнал, кутия от обувки, пълна с върхове на стрели, събрани от баща му край Тускарора. Майлз ги разрови и на дъното на кутията намери онова, което търсеше. Пистолетът беше грижливо скътан там. Единственият, за който Чарли не знаеше нищо.

Майлз щеше да има нужда от него и тази вечер го почисти и смаза грижливо.

Глава 36

Майлз не дойде за мен тази нощ.

Спомням си как призори се домъкнах едва-едва до душа като пребито куче. Цял схванат от удара, когато завъртях кранчето, остра болка прониза гърдите ми. Кожата на главата ми смъдеше, когато я миех, ръцете ме боляха, докато закусвах, но успях да приключа, преди родителите ми да се появят край масата. Знаех си, че ако ме видят да сгърчвам лице, веднага ще започнат да задават въпроси, за които още нямам готов отговор. Баща ми отива на работа и понеже наближава Коледа, сигурен съм, че майка ми също ще излезе по нейните си задачи.

Ще им кажа по-късно, след като Майлз дойде за мен.

Обади се Сара. Да провери как съм. Зададох й същия въпрос. Каза ми, че Майлз идвал предната вечер, поговорили малко, но нищо не могла да разбере от поведението му.

Казах й, че и аз не мога.

Но продължих да чакам. Сара също чака. Родителите ни продължават живота си по обичайния начин.

Следобед Сара се обади отново.

Не, още не е дошъл — казах аз. Не е търсил и нея.

Денят си отива, идва вечерта. От Майлз — никаква следа.

В сряда Сара отива на работа. Аз й казах да отиде, като обещах, че ще я намеря там, ако се появи Майлз. Последна седмица преди коледната ваканция е и тя има много работа. Аз си седя у дома и чакам Майлз.

Чакам напразно.

Идва четвъртък и аз знам какво трябва да направя.

* * *

Майлз седеше в колата и пиеше кафе. Пистолетът беше на седалката до него, скрит под няколко вестника. Зареден и готов. Страничният прозорец беше запотен от дъха му и той го избърса с ръкав — трябваше да вижда ясно.

Застанал бе на точното място, знаеше го. Сега му оставаше само внимателно да наблюдава и дойде ли времето — да действа.

* * *

Когато влизам в колата този следобед, малко преди смрачаване, небето блести в червени и оранжеви тонове над хоризонта. Макар все още да е студено, хапещият студ се е укротил и температурата се е върнала към нормалната. Дъждът от последните два дни е стопил изцяло снега и там, където съвсем скоро имаше загърнати в бяло одеяло поляни, сега кафевее познатата заспала през зимата трева. Прозорци и врати в целия квартал са украсени с венци и червени арки, но в колата се чувствам напълно откъснат от всичко това.

Спирам само на едно място, обичайното място. Предполагам, че мъжът там вече ме познава, понеже всеки път купувам едно и също нещо.

Когато ме вижда да приближавам, той ме чака при тезгяха, кимва като чуе поръчката ми и се връща след няколко минути. През цялото време, откакто идвам в магазина, нито веднъж не сме разменили общоприетите любезности. Не ме пита за какво са ми — никога не го е правил.

Казва ми обаче онова, което чувам всеки път:

Това е най-свежото, с което разполагам.

Взема парите и касата дръпва за рестото. По обратния път към колата долавям аромата им, оня сладък мирис на мед и разбирам, че човекът има право. За пореден път, цветята са прекрасни.

Слагам ги на седалката до себе си. Следвам познатите улици. Улици, по които бих искал никога да не съм минавал и паркирам пред големия портал. Излизам от колата и се стягам.

Не виждам никого в гробището. Стиснал яката на палтото си, за да го държа затворено, вървя с наведена глава. Не ми трябва да гледам къде вървя. Земята е влажна, лепне по подметките ми. След минута съм при гроба.

Както винаги, малките му размери ме поразяват.

Абсурдно е да мисля точно това, но като го гледам, не мога да не го помисля. Той е видимо добре поддържан. Тревата е внимателно подкастрена, а в специална халка на камъка е пъхнат карамфил. Той е червен, като всички останали карамфили по всички останали надгробни камъни, които се виждат наоколо и аз разбирам, че всички са оставени от ръката на гробищния работник.

Навеждам се и подпирам букета на камъка, като внимавам да не го докосвам. Никога не съм го правил. Той не е и никога не е бил мой.

След това мислите ми се зарейват в непривична посока. Обикновено мисля за Миси и грешното решение, което взех тогава. А сега се сещам за Майлз.

Вероятно затова не съм чул приближаващите стъпки, чак докато стигнат до мен.

* * *

— Цветя — каза Майлз.

При звука на гласа му, Брайън се обърна наполовина стреснат, наполовина уплашен.

Майлз стоеше прав до един дъб, чиито клони бяха разперени ветрилообразно над земята. Носеше джинси и дълго черно палто. Ръцете му бяха дълбоко в джобовете.

Брайън усети как кръвта се оттегля от лицето му.

— Тя вече няма нужда от цветя — продължи Майлз. — Можеш да престанеш да ги носиш.

Брайън не отговори. Какво наистина да каже на това?

Майлз го гледаше. С потъващото зад хоризонта слънце, лицето му беше в сянка, чертите не се различаваха. Брайън нямаше представа какво става в главата му. Майлз разтвори палтото с две ръце, сякаш криеше нещо в гънките му.

Сякаш криеше нещо.

Майлз не направи опит да се приближи и за миг през главата на момчето пробягна мисълта да побегне. Да избяга. Все пак, по-млад бе с петнадесет години. Един добър старт и може би ще успее да се добере до пътя. Там имаше коли, хора.

Но тази мисъл си отиде също така бързо, както се бе появила и Брайън остана на мястото си, напълно лишен от енергия. Нямаше никакви сили. Не беше ял дни наред. Никога не ще може да избяга. Майлз ще го настигне, стига да иска.

Освен това, Брайън знаеше, че няма къде да отиде.

Затова остана срещу него. Майлз беше на пет-шест метра и Брайън го видя да повдига леко брадичка. Погледите им се срещнаха. Брайън чакаше да направи нещо, някакво движение, може би. Мислеше си, че сигурно другият очаква същото. Мина му през ума, че отстрани сигурно приличаха на герои от Дивия Запад, готови да измъкнат пистолетите.

Когато мълчанието стана непоносимо, Брайън погледна към улицата. Видя, че колата на Майлз бе паркирана зад неговата. Единствените две коли на паркинга. Бяха сами с надгробните камъни.

— Как разбра, че съм тук? — попита Брайън.

Майлз не бързаше да отговори.

— Проследих те — каза накрая той. — Реших, че ще излезеш от вас по някое време и исках да остана с теб насаме.

Брайън си помисли от колко ли време го следяха и преглътна.

— Носиш й цветя, а дори не знаеш коя е, нали? — тихо промълви Майлз. — Ако я познаваше, щеше да донесеш лалета. Именно тях би искала да види тя на такова място. Те бяха любимите й — жълти, червени, розови — всичките ги обичаше. Всяка година разсаждаше лалета в градината. Знаеш ли това?

Не, Брайън не го знаеше. В далечината се чу свирка на влак.

— Известно ли ти е, че Миси бе започнала да се притеснява от бръчиците в ъглите на очите си? Или че любимата й закуска беше препечена франзела? Или че мечтата й бе да има класически Мустанг кабрио? Или че когато се смееше, едва се удържах да не я прегърна? Знаеш ли, че това е изобщо първата жена, в която съм бил влюбен?

Майлз млъкна и зачака Брайън да го погледне.

— Сега ми остана само това. Спомени. И никога няма да има друго. Ти ми отне всичко това. Отне го и от Джона. Знаеш ли, че той има кошмари, след като тя умря? Че още плаче за майка си на сън? Трябва да го вземам на ръце и да го държа така часове наред, докато се успокои. Знаеш ли как се чувствам тогава?

Погледът му проби Брайън и го прикова към мястото, на което е застанал.

— Две години от живота ми преминаха в издирване на човека, който съсипа живота ми. Животът на Джона. Загубих тези две години, защото за нищо друго не можех да мисля.

Майлз погледна в земята и поклати глава.

— Исках да открия човека, който я уби. Исках този човек да научи колко много ми е отнел оная вечер. И исках човекът, който уби Миси, да си плати. Нямаш представа, до каква степен ме бяха обсебили тези мисли. Част от мен все още иска да убие този човек. Да причини на неговото семейство онова, което той причини на моето. И ето сега, този човек е пред очите ми. И същия този човек оставя на гроба на жена ми неправилно избрани цветя.

Брайън усети, как гърлото му се свива.

— Ти уби жена ми. Никога няма да ти го простя и никога няма да го забравя. Искам всеки път, когато погледнеш в огледалото, да си спомняш това. И искам никога да не забравиш онова, което ми отне. Ти ми взе човека, когото обичах най-много на света, лиши сина ми от неговата майка и ограби две години от моя живот. Разбираш ли?

След една безкрайна минута, Брайън кимна.

— Тогава се помъчи да разбереш и нещо друго! Сара може да научи какво е станало тук, но никой друг. Този разговор — както и всичко останало — ще отнесеш в гроба. Никому нито дума! Никога! Нито на родителите, нито на жена ти, на децата, нито на изповедника ти, нито на приятелите ти. И се постарай да постигнеш нещо в живота, нещо, което да не ме накара да съжалявам за онова, което правя! Обещай ми!

Майлз го погледна, за да се убеди, че е разбран и момчето кимна още един път. После Майлз се обърна и си отиде. След минута го нямаше.

И едва тогава Браян разбра, че го е пуснал.

* * *

Когато по-късно същата вечер Майлз отвори вратата, Сара просто стоеше на прага и го гледаше безмълвно, докато той излизаше на верандата и затваряше вратата зад гърба си.

— Джона е у дома — каза той. — Ще говорим навън!

Сара кръстоса ръце пред гърдите си и се загледа към двора. Майлз проследи погледа й.

— Не знам защо дойдох — започна тя. — Да ти благодаря, не ми изглежда особено подходящо, но пък от друга страна, не мога да отмина с безразличие онова, което направи.

Майлз кимна едва забележимо.

— Толкова съжалявам за всичко! Не бих могла дори да си представя всичко, през което си преминал.

— Не — каза той, — не можеш!

— Не знаех за Брайън! Наистина не знаех!

— Знам — той я погледна. — Ако не беше така, нямаше да повярвам на нищо останало. Съжалявам за всички обвинения, които ти отправих!

Сара поклати глава.

— Не съжалявай!

Той гледаше настрани, сякаш търсеше думите си.

— Мисля, че трябва да ти благодаря, че ми даде възможност да науча истината.

— Трябваше да го направя! Нямах друг избор! — след като замълчаха отново, Сара сплете пръсти.

— Как се отразява на Джона всичко това?

— Никак. Или почти. Той не знае нищо, но предполагам, че усеща нещо от начина, по който се държа. През последните няколко дни имаше кошмари. Как е в училище?

— Засега добре. Не съм забелязала нищо необичайно през последните дни.

— Това е добре!

Сара прокара ръка през косата си.

— Мога ли да те попитам нещо? Можеш да не ми отговориш.

Майлз я погледна.

— Защо пуснах Брайън ли?

Тя кимна.

Майлз мълча дълго.

— Видях кучето.

Тя го погледна изненадано.

— Голямо, черно куче, точно каквото го описа той. Тичаше в един двор, на стотина метра от мястото.

— Просто минаваше оттам и го видя?

— Не, не съвсем. Ходих да го търся.

— За да разбереш дали Брайън не лъже?

Той поклати глава.

— Не точно затова. Вече бях почти сигурен, че не лъже. Но в главата ми имаше една шантава идея, от която не можех да се освободя.

— Каква идея?

— Както ти казах — шантава.

Тя го гледаше с любопитство и чакаше.

— Когато се прибрах у дома този ден — искам да кажа, когато Брайън ми каза — започнах да си мисля, че трябва да направя нещо. Някой трябва да плати за станалото, но просто не знам кой, докато изведнъж ме осени. Така че, измъкнах пистолета на баща си и на следващата вечер тръгнах да търся проклетото псе.

— Искал си да застреляш кучето?

Той вдигна рамене.

— Не знаех дали изобщо ще имам такава възможност, но щом приближих, ето ти го и него. Гонеше една катеричка през двора.

— Застреля ли го?

— Не. Приближих достатъчно, за да го направя, но в тоя момент проумях колко ненормално е всичко. Искам да кажа, да тръгна да убивам кучето на някого си. Трябва да си истинска откачалка, за да направиш такова нещо. Така че се върнах в колата и го пуснах да пасе.

Тя се усмихна.

— Както Брайън.

— Да, както Брайън.

Тя потърси ръката му и след малко той я остави да я поеме.

— Радвам се за това!

— А аз не. Част от мен се бунтува. Щях да знам, че поне нещо съм направил.

— Ти направи нещо!

Майлз стисна ръката й, преди да я пусне.

— Направих го и заради себе си. И за Джона. Време беше всичко това да приключи. Вече загубих две години от живота си и не виждах защо това трябва да продължава. След като го осъзнах… не знам… просто сякаш нямаше никакъв друг път, освен този. Каквото и да стане с Брайън, Миси няма да се върне.

Вдигна юмрук към очите си и ги разтърка. Никой от двама им не промълви дълго време. Звездите блестяха над тях в пълното си великолепие и Майлз потърси с поглед Полярната.

— Ще ми трябва малко време — тихо каза той.

Тя кимна и разбра, че сега говореше за двама им.

— Знам.

— Не мога да ти кажа колко.

Сара го погледна.

— Искаш ли да чакам?

Мина доста време, преди да отговори.

— Не мога нищо да обещая, Сара. Искам да кажа, за нас. Не че не те обичам, напротив. Последните два дни прекарах в големи мъки именно поради това. Ти си най-хубавото нещо, което ми се е случвало, откакто Миси загина. Единственото, по дяволите! Също и за Джона. Пита защо не идваш напоследък и виждам, че му липсваш. Но независимо от това колко много ми се иска да продължим, част от моето същество не го допуска. Не мога да забравя случилото се. А ти си негова сестра.

Сара стисна устни. Не каза нищо.

— Не знам, дали ще мога да го преглътна, независимо, че ти нямаш нищо общо. Защото да съм с теб, в известен смисъл означава, да съм и с него. Той ти е брат и… още не съм готов за това. Няма да мога да се справя и не знам дали някога ще мога.

— Бихме могли да заминем някъде тримата, да опитаме отначало.

Той поклати глава.

— Колкото и далеч да отида, то ще върви с мен, знаеш го…

Той млъкна, после я погледна.

— Не знам какво да направя.

Сара се усмихна тъжно.

— И аз…

— Съжалявам!

— И аз.

След малко Майлз я прегърна. Целуна я нежно и я държа дълго в обятията си, заровил лице в косите й.

— Много те обичам, Сара — пошепна той.

Тя преглътна топката в гърлото си, притисна се към него, усети допира на тялото му и се запита, това ли ще е последният път, когато я държи така.

— И аз, Майлз.

След като я пусна, Сара отстъпи назад и се помъчи да спре сълзите си. Майлз стоеше неподвижно и Сара бръкна в джоба си за ключовете. Чу дрънченето им, докато ги изваждаше. Не можеше да измисли думите за раздяла, като знаеше, че срещата им може да е последна.

— Е, по-добре да те пускам обратно при Джона — каза тя.

Стори й се, че в меката светлина на лампата, в очите му също блещукат сълзи.

Сара избърса своите.

— Купила съм коледен подарък за Джона. Ще мога ли да му го донеса?

Майлз гледаше встрани.

— Може да не сме тук. Мислех да отидем в Негз Хед идната седмица. Чарли има хижа там и каза, че мога да я използвам. Трябва просто да се махна за известно време.

Тя кимна.

— Ако решиш да ме потърсиш, аз съм си у дома.

— Добре — каза Майлз.

Не обеща нищо, каза си тя.

Сара отстъпи крачка назад, чувствайки огромна празнота. Отчаяно търсеше някаква дума, която да промени всичко. Усмихна се принудено и тръгна към колата, напрегнала всички сили да запази самообладание. Отвори вратата с леко треперещи ръце и погледна назад. Той не помръдваше, устните му бяха слети в права линия.

Сара се пъхна зад волана.

Докато я гледаше, на Майлз му се искаше да я извика по име, да й каже да остане, да я успокои, че все някак ще оправи нещата помежду им. Че я обича сега и ще я обича винаги.

Но не го направи.

Сара превъртя ключа и двигателят оживя. Майлз се раздвижи и сърцето й трепна, но той се насочи към вратата, не направи опит да я спре. Тя включи на заден и бавно потегли.

Лицето му тънеше в сянка, смаляваше се. Усещаше влагата по бузите си.

Когато отвори вратата, Сара бе обзета от усещането, че за последен път го вижда. При това положение, не можеше да остане в Ню Бърн. Да го вижда в града би било непоносимо за нея. Ще трябва да си търси нова работа. Да започне някъде отначало.

Още един път.

Като излезе на пътя, тя бавно увеличи скоростта, като се насилваше да не поглежда назад.

Ще се оправя, каза си тя. Няма значение какво става. Ще се оправя, както първия път! Със или без Майлз. Ще го направя!

Не, няма да можеш, обади се някакъв глас отвътре.

И тогава тя рухна, сълзите рукнаха като порой. Сара отби край тротоара. Двигателят работеше на празен ход, прозорците се замъглиха отвътре, а тя плачеше, както не бе плакала никога досега.

Глава 37

— Къде беше? — попита Джона. — Търсих те навсякъде, но теб те нямаше.

Сара си тръгна преди половин час, но той бе останал на терасата. Влезе вътре, чак когато Джона застана зад него. Майлз махна през рамо.

— Бях на терасата.

— Какво прави там?

— Сара се отби насам.

Лицето на Джона светна.

— Вярно? Къде е?

— Не, не е тук. Не можеше да остане.

— А, така ли… — Джона вдигна поглед. — Ами добре! — той не криеше разочарованието си. — Исках само да й покажа кулата, която построих с легото.

Майлз приклекна, докато очите им се изравниха.

— Покажи я на мен!

— Ти вече я видя.

— Знам. Но ти можеш да ми я покажеш пак.

— Няма нужда. Исках мис Ендрюз да я види!

— Е, съжалявам! Можеш да я занесеш утре в училище и да й я покажеш.

— Добре.

Майлз го погледна по-внимателно.

— Какво има, шампионе?

— Нищо.

— Сигурен ли си?

Джона не отговори веднага.

— Мисля, че ми липсва, това е всичко!

— Кой? Мис Ендрюз?

— Да.

— Но ти я виждаш всеки ден в училище.

— Знам. Но не е същото.

— Както, ако е тук?

Той кимна.

— Да не сте се скарали?

— Не.

— Но вече не сте приятели.

— Разбира се, че сме. Оставаме си приятели.

— Защо тогава не идва вече?

— Ами, в момента нещата са малко сложни. Когато пораснеш, ще ти стане ясно.

— Ами… — той обмисляше въпроса. — Не искам да пораствам — заяви накрая Джона.

— Защо?

— Защото големите винаги казват, че нещата са сложни.

— Понякога наистина са.

— Още ли харесваш мис Ендрюз?

— Да, харесвам я.

— А тя харесва ли те?

— Мисля, че да.

— Какво му е сложното тогава? — в очите му имаше молба и Майлз си даде сметка, че синът му не само харесваше Сара, но и я обичаше.

— Ела насам — каза му той, като го притисна към гърдите си. Не знаеше какво друго може да направи.

* * *

След два дни Чарли спря пред къщата на Майлз, докато той товареше разни неща в колата.

— Тръгваш ли вече?

Майлз се обърна.

— А… здрасти, Чарли. Реших, че ще е добре да тръгнем малко по-рано. Не искам да попадна в задръстване.

Затвори багажника и се изправи.

— Още един път ти благодаря за поканата!

— Няма защо. Да ти помогна ли?

— Не. Всичко е готово.

— Колко време ще останете?

— Не знам. Може би две седмици, до след Нова година. Нали не е проблем?

— Не се притеснявай! Имаш достатъчно отпуска да прекараш и цял месец.

— Може и да го направя — отвърна Майлз.

Чарли вдигна едната си вежда.

— Впрочем, минах да ти кажа, че Харви няма да повдига обвинение. Изглежда Отис се е отказал. Така че официалното ти освобождаване от служба е вече минало и когато се върнеш, можеш да започваш.

— Добре.

Джона излетя през вратата и двамата се обърнаха натам. Той каза здрасти и се шмугна обратно, сякаш бе забравил нещо.

— Сара няма ли да дойде при вас за някой и друг ден?

Майлз още гледаше към вратата и при този въпрос се обърна към Чарли.

— Не мисля. Семейството й живее тук и с всички тези празници — надали.

— Това е лошо. Но когато се върнете, ще се видите, нали?

Майлз сведе поглед и Чарли разбра отговора.

— Не върви ли?

— Сам знаеш.

— Не знам. Не съм ходил на среща от четири десетилетия. Но това е срам.

— Ти дори не я познаваш, Чарли!

— Няма и нужда. Искам да кажа, срам е за теб!

Чарли пъхна ръце в джобовете.

— Виж какво, не съм дошъл тук да ти чета конско. Това си е твоя работа. Всъщност, тук съм за друго. Нещо, което още не ми е ясно.

— Така ли?

— Все си мисля за оня телефонен разговор — нали се сещаш, когато ми съобщи, че Отис е невинен и предложи да спрем разследването.

Майлз не каза нищо и Чарли го изгледа с присвити очи изпод периферията на шапката си.

— Предполагам, че още си убеден в това.

След миг размисъл, Майлз каза:

— Невинен е.

— Въпреки приказките на Симс и Ърл?

— Да.

— Не ми казваш това, само за да имаш възможност сам да се заемеш, нали?

— Имаш думата ми за това, Чарли!

Чарли се вгледа внимателно в лицето му и разбра, че казва истината.

— Добре — обърса ръце в ризата си, после докосна периферията на шапката си. — Добре. Гледай хубаво да прекараш там, в Негз Хед! Налови риба и за мен!

Майлз се усмихна.

— Бъди спокоен!

Чарли направи няколко крачки, после внезапно спря и се обърна.

— Абе… я чакай, има още едно нещо.

— Какво?

— Брайън Ендрюз. Още не ми е съвсем ясно защо си го водел с белезници оня път. Има ли нещо, за което искаш да следя, докато те няма? Нещо, което трябва да знам?

— Не.

— А тогава… какво? Ти така и не изясни този въпрос.

— Малка грешка, Чарли! — Майлз разглеждаше задълбочено каросерията на колата си. — Просто малка грешка!

Чарли нададе фалшив смях.

— Много смешно!

— Кое?

— Подборът на думите. Брайън каза абсолютно същото.

— Говорил си с Брайън?

— Трябваше да направя проверка. Пострадал е по време, когато е бил задържан от мой помощник. Трябваше да се убедя, че всичко е наред.

Майлз побледня.

— Не се притеснявай, няма да стигне до чуждо ухо! — изчака Майлз да проумее казаното и като се хвана за брадичката, доби вид на човек, който търси най-верните думи. — Виждаш ли — продължи най-накрая той, — започнах да си мисля за тия два случая и следователят в мен казва, че може да са свързани по някакъв начин.

— Не са! — бързо отвърна Майлз.

Чарли кимна сериозно.

— Очаквах да го кажеш, но както вече посочих, трябваше да проверя. Та, искам да съм напълно в час… има ли нещо, което трябва да знам, във връзка с Брайън Ендрюз?

Майлз трябваше да се сети, че Чарли ще разгадае играта.

— Не — лаконично отвърна той.

— Добре. Нека тогава ти дам един съвет!

Майлз зачака.

— Щом ми казваш, че всичко е свършило, тогава следвай собствения си път!

Чарли следеше дали Майлз разбира сериозността на тона му.

— Какво ще рече това?

— Ако е свършило, ако наистина е свършило, не проваляй остатъка от живота си!

— Не те разбирам.

Чарли поклати глава и въздъхна.

— Много добре ме разбираш!

Епилог

Вече почти зазорява и моята история приближава своя край. Време е, мисля, да ви разкажа останалото.

Сега съм на тридесет и една години. От три години съм женен за Дженис, с която се запознах в една сладкарница. И тя като Сара е учителка, само че преподава английски в гимназия. Живеем в Калифорния, където аз учих медицина и се установих за постоянно. Завърших преди година и оттогава съм лекар в Бърза помощ. През последните три седмици, с помощта на мнозина други, спасих живота на шестима. Не го казвам, за да се хваля. Казвам го, защото искам да знаете, че правя всичко възможно да удържа думата, дадена оня път на Майлз в гробището.

Спазих и обещанието да не кажа на никого.

Не мен е имал предвид, когато ме накара да обещая това. Моето мълчание, убедих се в това с течение на времето, беше в негов интерес.

Ако щете вярвайте, но пускайки ме оня път, той е извършил престъпление. Един шериф, който е абсолютно убеден, че някой е престъпил закона, е длъжен да предаде този някой на правосъдието. Макар престъпленията ни да са далеч несъизмерими, законът е ясен и Майлз го е нарушил.

Поне така мислех тогава. След дълги години размисъл, стигнах до заключението, че греша.

Сега разбирам, че е поискал това заради Джона.

Ако се бе разчуло, че аз съм карал колата оная нощ, в града завинаги щеше да се разпространи мълва за миналото на Майлз. Тя щеше да стане част от него. „Случи му се нещо ужасно“, щяха да разправят хората, а Джона щеше да е принуден да живее с това. Как би се отразило подобно нещо на едно дете? Кой знае. Аз не знам и Майлз не знаеше. Но той не искаше да поема никакъв риск в това отношение.

Нито пък аз ще го поема. След малко, когато привърша с това повествование, ще го хвърля в огъня на камината. Просто имах нужда да излея всичко.

Все още ни е трудно. Разговарям със сестра си рядко, в необичайни часове по телефона и много рядко я виждам. За извинение използвам големите разстояния — тя живее на другия край на страната — но и двамата знаем истинската причина за тази неохота. Тя обаче идва от време на време да ме види. Винаги идва сама.

Що се отнася до онова, което стана между нея и Майлз, сигурно сте се сетили сами.

* * *

Това стана вечерта на Коледа, шест дни след като двамата си казаха сбогом на верандата. По това време Сара, макар и с неохота, бе стигнала до извода, че всичко е свършило. Майлз не се обаждаше, а и тя не очакваше подобно нещо.

Но тази вечер, като се завърна от посещение при родителите си, Сара излезе от колата, погледна нагоре към жилището си и замръзна. Не можеше да повярва на очите си. Затвори ги и много бавно ги отвори пак, като се молеше да е истина.

Истина беше.

Сара се засмя.

Като две звездици, на прозореца й светеха две свещи.

А вътре я очакваха Майлз и Джона.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.